45 



skulle föras i fiendeland, men hoppet svek. 1 stället för 

 de många, vilka stupat eller insjuknat, måste nya karlar 

 anskaffas, men detta var ingalunda lätt. Man var nödsa- 

 kad att betala några hundra daler för att få en karl. 

 Mången rotebonde måste t. o. m. själv giva sig till soldat, 

 emedan andra ej kunde fås. Efter de första nederlagen 

 följde åter skjutsar och durchmarscher. Till julen hemför- 

 lovades det finska kavalleriet med nödtorftig proviant för 

 sig och sina hästar, sedan det brukats på de farligaste 

 ställena. Hästarna voro utsvultna och måste utfodras, 

 men dock var man tvungen att leverera gärdehö. I mars 

 1742 uppbådades hela hären och tågade genom natt och 

 dag till Fredrikshamn. Dragonhästarna voro ännu så då- 

 liga, att rusthållarna måste giva klippare åt sina drago- 

 ner. Till allt detta kommo ännu skjutsar. Många hästar 

 ansträngdes därvid så, att de dogo. Snart därefter åter- 

 kommo dragonerna, och hö och havre uttogs på nytt. 

 Dessutom tvungos bönderna att förse sig med vargerings- 

 karlar och fördubblingsmanskap, rusthållarna t. o. m. med 

 vargeringshästar. Karlarna uttogos om sommaren direkt 

 till krigstjänst, ehuru de voro alldeles ovana. Bönderna 

 själva måste tillbringa en stor del av den brådaste arbets- 

 tiden i skogarna av fruktan att bliva slagna i bojor, vil- 

 ket hänt några, då de ■ ej kunnat skaffa vargerings- 

 karlar, eller då de, vilka anskaffats, hållit sig borta, när 

 de sågo, huru illa kriget gick. Skjutskarlarna kvarhöllos 

 med sina hästar till långt in på sommaren och måste ofta 

 rymma, lämnande hästarna efter sig. 



Den hopplösa och förtvivlade sinnesstämning, som 



bemäktigade sig landet, då kapitulationen och stilleståndet 



i Helsingfors blevo kända, skildras därefter på ett må- 



' lande sätt. Lyckligtvis slutade ryssarna snart med grym- 



Nat. o. Folk, H. 73, N:o '2. 



