• • 77 



I § 2 yrkade de på att genom domstolarna en skynd- 

 sam undersökning borde anställas om vad envar lidit, 

 och att man därefter vid behov skulle öka frihetsårens 

 antal till 8, 10 eller ännu nere. 



I § 3 föreslogo innehavare av frälsehemman, att kro- 

 nan med spannmål eller pengar efter årligen fastställd 

 markegång skulle ersätta dem den förlust de komme att 

 lida genom frälseräntans uteblivande under frihetsåren. 

 Nu hade de ingen nytta av friheten, oaktat även de lidit 

 av kriget. 



1 § 4 anhöllo flyktingarna om ersättning för lösegen- 

 dom, som de tvärtemot kungl. plakaten av den 10 aug. 

 1741 och 27 april 1742 nödgats lämna i sticket. Då dom- 

 stolarnas verksamhet åter begynte, borde undersökning 

 skyndsamt verkställas, på sätt ständerna kunde finna tjän- 

 ligast. 



I § 5 framhöllo flyktingarna, att nere av dem ej hade 

 medel att i Sverige betala sina hushyror, 1 respass och 

 frakter, varför de till stor del skulle komma „at flyta så- 

 som watten emellan stenar", så mycket mera som de nu 

 skulle komma tillbaka till en „utmärglad" ort. De anhöllo 

 därför om respengar, vilka sedermera kunde avdragas vid 

 skadeersättningarna. — Vidare anhöllo de, som innehade 



Denna ränta skulle dels utgöras in natura, dels i penningar. Skatte- 

 persedlarna voro i jordeboken upptagna efter kronovärde. Sålunda var 

 räntans verkliga värde betydligt högre. I de sydligare, tätare be- 

 folkade och rikare trakterna fick befolkningen, såsom av tabellen 

 framgår, en proportionsvis större del av skatten efterskänkt än i de 

 avlägsnare, vilka ej heller i allmänhet i samma grad direkt lidit av 

 kriget. 



1 S. U. hade visserligen förordnat om månadshyrornas betalande 

 för de finska flyktingarna, men detta kunde naturligtvis ej ske i den 

 utsträckning dessa önskade. S. U. reg. 10 mars 1743. 



Nat. o. Folk, II. 73, N:o 2. 



