89 



att både säteri- och kronorusthåll på anmälan skulle få 

 skattebrev. Detta kunde dock ej ersätta förlusten, och 

 borde de därför få frihet för rustningsprestationerna un- 

 der 2, 3 eller fiere år, allt efter som rusth allen och aug- 

 menterna voro fördärvade. De, vilka hade dugliga karlar, 

 hästar och munderingar, borde likväl hålla dem vid makt, 

 men kunde under samma tid förskonas från övningsmöten 

 o. dyl. Därom borde emellertid krigskollegiet höras. 



I fråga om de genom den nya gränsen stympade 

 hemmanen föreslog kollegiet, att man, i likhet med vad 

 efter förra freden skett, skulle söka åstadkomma en överens- 

 kommelse makterna emellan därhän, att de byar, genom 

 vilkas områden gränsen blev dragen, obehindrat skulle få 

 njuta, vad dem tillhörde. 



De i § 6 framställda anspråken på ersättning för 

 minskade inkomster under frihetsåren kunde kollegiet 

 ej gilla. Det framhöll, att ökningen i lönen genom hem- 

 mansräntornas utöver kronovärdet ökade värde borde 

 anses såsom nåd, och då funnos inga skäl för indelnings- 

 havaren att gravera kronan med ersättningsanspråk, 

 utan han borde såsom efter förra freden nöjas med 

 ersättning efter kronovärde. Enligt 1684 års reglemente 

 innehades indelningen på vinst och förlust. Räntetagarna 

 borde nu åläggas att icke under frihetsåren på något sätt 

 besvära bönderna. Även prästernas enahanda anhållan 

 om ersättning fann kollegiet obefogad. Vad åter anhållan 

 om försköning från 8:nde-penningskontributionen vid- 

 kom, innebar redan K. M:ts befallning av 8 april 1743 

 såtillvida en lättnad, att denna kontribution skulle av- 

 dragas kvartalsvis av flyktingarnas löner och ej halvårs- 

 vis, som vanligt var. 



Slutligen fann kollegiet, att avgörandet av frågan, 



Nat. o. Folk, H. 73, N:o 2 



