91 



samma lättnad som regementena i de andra länen, men 

 hade i stället lidit stort avbräck vid Willmanstrand. Vid 

 uppbrottet under våren hade rusthållarna nödgats med 2 

 till 3 hästar framskjutsa proviant och furage åt sina dra- 

 goner o. s. v. Gyllenstiema ansåg på grund härav, att 

 lotarna och rusthållarna i hans län borde få ersättning. 

 men kunde ej göra något bestämt förslag. — Stiernstedt, 

 vars utlåtande överensstämde med hans tidigare relaterade 

 rapporter, förordade även ersättning. 



Sedan kollegiet hemställt detta till deputationens 

 beprövande, förordade det ett förfarande i enlighet med 

 K. M:ts resolutioner på allmogens allmänna besvär år 1719 

 § 26 och år 1720 § 27. 1 Även rekryteringen borde, se- 

 dan undersökning skett, lämpas så, att de oförmögna fingo 

 rådrum. I fråga om ersättning för förlorade hästar och 

 munderingar anföres, att riket år 1721 haft flere rytteri- 

 och infanteriregementen på värvad stat, och då hade de 

 finska regementena delvis kompletterats i Sverige på kro- 

 nans bekostnad. Efter krigets slut hade dessa soldater 

 lämnats åt rusthållarna, och hästar och munderingar skänkts 

 åt dem. Huruvida riket nu i penningar kunde betala det, 

 som då skänktes in natura, därom kunde kollegiet ej ut- 

 tala sig. Musköterna och pistolerna voro det dyraste. Av 

 de förra torde tillgång finnas i förrådshusen, och solda- 

 terna kunde till en början hjälpa sig med vad de kunde 

 få därifrån. 



Av det ovanstående framgår, att kammarkollegiet be- 

 träffande de viktigaste frågorna, särskilt den om antalet 



1 Ifrågavarande resolutioner innehålla endast löfte om anstäl- 

 lande av likvidationer och undersökningar av, huru de av regeringen 

 för skjutsar, gärder och tremänningsmanskap utanordnade medlen 

 använts. Se Mo dé e I s. 99 o. 173. 

 Nat. o. Folk, H. 73, N:o 2. 



