98 



Då ärendet längre fram återupptogs, hade adelns be- 

 slut redan anlänt och upplästes. Benzelius framhöll å ny o, 

 att skillnad borde göras mellan dem, som lidit olika mycket, 

 och att de, som hade råd, borde bidraga så mycket, att 

 staterna kunde avlönas. Biskop Juslenius gav, „såsom kun- 

 nig om orten", en del upplysningar och tillade, att de 

 voro få, som ej mist mycket, men många funnos, vilka 

 mist både boskap och annat. Om frihetsår ej beviljades, 

 skulle mera åtgå till undersökningen där i landet än den 

 ränta, som genom undersökningen kunde vinnas. Pro- 

 sten Amnell sade sig vara övertygad om att ståndet 

 skulle visa sina fattiga inedbröder i Finland en kristlig 

 och rättvis ömhet. Vid förra fredsslutet hade man hop- 

 pats, att även prästerskapet efter ett nioårigt lidande skulle 

 få något „soulagement", men då ständerna icke strax 

 lade handen därvid, så blev därav intet. Först 1727 

 utfärdades en nådig resolution, enligt vilken alla restan- 

 tier till 1726 skulle avskrivas, men då var det mesta 

 redan utsökt. Huru allvarsamt detta skett, bevisades av föl- 

 jande exempel, grundande sig på dokument, vilka han ägde 

 i förvar: Ar 1727 blev resolverat om eftergift på restan- 

 tierna, men det dröjde så länge med kungörelsen i Finland, 

 att ännu år 1728 en viss prästmans tertial, 60 tunnor, blev 

 sekvesterad för gamla restantier, ehuru prästmannen nog 

 behövt spannmålen till nya utlagor och uppehälle, att förtiga 

 2fäld, som folket för det mesta var försänkt uti. Ar 1741 

 söktes visserligen ändring i detta mål, men det blev därvid. 

 Därför bad nu Amnell, att ståndet strax själv skulle lägga 

 handen vid och bifalla deputationens förslag, såvida stån- 

 det hade något medlidande med det elände, vari Finland 

 råkat. „I widrigt fall fruktar jag at wårt lidande blifwer 

 framhärdigt, önskandes jag af alt hjerta, at theraf i hagon 

 del en bitter rot ej må wäxa." Han var nog övertygad 



Bidras' t. känned. af Fini. 



