112 



Avträdeisen av Fredrikshamn berövade Finland icke 

 «ndast en gränsfästning, utan även en stapelstad. Det 

 var naturligt, att borgåborna under sådana omständighe- 

 ter hyste förhoppningar om att deras stad skulle erhålla 

 den åtrådda stapelrätten och bliva utskeppningsort för östra 

 delen av svenska Finland. De arbetade med iver för 

 denna sak såväl under riksdagen som efter densamma. 

 Stadens driftige och påpasslige representant Gabriel Ha- 

 gert inlämnade sålunda till deputationen ett memorial, 1 i 

 vilket han framhöll, att Borgå efter avträdeisen av 

 Fredrikshamn var en gränsstad och därigenom hade en 

 livligare beröring med främmande nationer än förut, var- 

 förutom den nu blivit den närmaste staden för invånarna i 

 Karelen, Savolax och norra Tavastland. Stadens läge var 

 fördelaktigt i följd av saltsjöns närhet och den härliga 

 hamnen. Detta hade tydligt framgått 1741 och 1742, 

 då även de största fartygen, fullastade med proviant, 

 lyckats komma staden */ 4 mil nära. Retur var or ägde 

 Borgå lika väl som andra: bräder, järn och tjära. Det 

 enda sättet att „soulagera" staden för dess utståndna, 

 alltför stora lidanden var att bevilja densamma stapelrätt. 

 „Tulltäkten" från Fredrikshamn kunde då flyttas till 

 Borgå, och likaså kunde de husvilla borgarna få slå sig 

 ned där. Det vore av största vikt, att invånarna i övre 

 Savolax förde sina varor in till Finland, men då de där- 

 vid voro tvungna att passera Nyslott, borde plenipoten- 

 tiairerna åläggas att för finnarna utverka rätt att utan 

 tull och uppehåll passera staden. Hagert trodde, att denna 

 anhållan skulle beviljas, emedan kejsarinnan offererat fin- 

 narna att hålla kontor och utskeppning i Helsingfors, så 



1 F. Regi. D. han dl. n:o 11, §§ 1, 2, 4—6. Dat. 27 juli, inl. 9 

 •aug. 1743. 



Bidrag t. känned. af Fini. 



