160 



hjälpas och särskilt utrikeshandeln befrämjas. Finland 

 låg ej så långt från de övriga europeiska rikena, att 

 avståndet lade hinder i vägen för handeln. 100 mil 

 mer eller mindre betydde intet på sjön. Det var lättare 

 att från Finland genom Öresund komma till stora havet 

 än från Amsterdam genom Pampus, Zuiderzee och Texel 

 till Nordsjön. Visserligen upphandlade de finska städerna 

 en myckenhet viktualier, vilka de sedan avsatte på Stock- 

 holm, och visserligen infördes i medeltal 300 000 tunnor 

 spannmål i riket per år, så att avsättningsmöjligheter nog 

 funnos. Men då man visste, att varje stad i Finland 

 hade sitt distrikt och varje borgare sina bönder, som in- 

 gen annan fick handla med, och om man vidare betänkte 

 städernas avlägsenhet, ringa antal och dåliga tillstånd, så 

 kunde utan vidare inses, att lantmannen i allmänhet fick för 

 litet betalt under goda år och måste köpa säden för dyrt 

 under dåliga. Härav följde: l:o att borgaren levde av 

 bondens och icke bonden av borgarens förtjänst, och 2:o 

 att landet var till för städerna och icke städerna, som sig 

 borde, för landet. Detta kunde emellertid icke bliva bättre, 

 innan l:o magasin blevo inrättade, vilka bonden kunde 

 begagna sig av så i goda som dåliga år, 2:o flere stä- 

 der blevo anlagda och 3:o städerna blevo fulla av folk, 

 som sysselsattes med viktiga näringar. Varken Finland 

 eller våra andra landsorter kunde upphjälpas, innan stä- 

 dernas privilegier ändrades och förbättrades. Alla andra 

 hjälpmedel och i synnerhet undervisning från utlännin- 

 gars sida tjänade innan dess till intet. Jordbruket var 

 visserligen modernäringen, men kunde ej existera på egen 

 hand, utan fordrade omsättning genom städerna. 



På dessa grunder ansåg Faggot det vara onödigt att 

 framställa detaljerade förslag rörande jordbrukets förbätt- 

 rande i de olika landsorterna. Det var alldeles orimligt att 



Bidraef t. känned. af Fini. 



