118 



dock ännu förekomma att själfliängda personer underkastas 

 medikolegal obduktion. 



Själfmördares kroppar obduceras dock hos oss i kraft 

 af ännu en annan lagbestämuiug. 



Kyrkolagen af 1686 stadgade att själfspillingar skulle 

 begrafvas å afskild plats à kyrkogården samt med stilla 

 jordfästning enligt särskildt formulär. I var nu gällande 

 kyrkolag af d. 6 dec. 1869 ljuder § 88: 



„På det kortare sätt som i handboken föreskrifvet fin- 

 nes skola jordfastas: dödfödt barn, barn som aflidit förrän 

 det döpelsen undfått, den som aflidit under omåttligt bruk 

 af starka drycker; de som dödat hvarandra i brådskilnad, 

 eller eljest ljutit döden under föröfvaudet af brott, samt 

 den som med berâdt mod sig själf lifvet afhäudt. Sådan 

 stilla jordfästning förrättas af präst, men utan några cere- 

 monier, tal, predikan, klockringning, i närvaro endast af 

 närmaste anhörige, om sådana finnas och den döde åtfölja 

 vilja". 



Ofvan citerade paragraf af vår civillag fordrar sålnnda 

 obduktion för fastställandet af själfmordet eller uteslutandet 

 af annans handavärkan; kyrkolagen åter kräfver afgörande 

 huruvida döden inträffat under omåttligt bruk af starka 

 drycker, eller om den döde „med berådt mod sig själf lifvet 

 afhändt". Med anledning häraf förordnas hos oss läkare 

 att obducera själfspillingar äfven i fall af hängning. Ifråga- 

 sättas kan dock huruvida det därmed afsedda målet ernåtts, 

 eller ens kan ernås. Jag befarar tvärtom att de flesta ob- 

 ducenter skola vara ense med mig deruti, att en obduktion, 

 ensamt för sig, i de flesta fall, i afseende å uppdagandet af 

 den dödes sinnestillstånd, ej lämnar tillräcklig upplysning, 

 isynnerhet då den, som hos oss vanligen sker, kommer att 

 utföras lång tid efter döden och under för öfrigt högst 



