I 



131 



mare betrakta de tre deceuuierna 1841 — 70 sa finua vi, med 

 undantag för de nyss berörda åren 1848 och 1868, ganska 

 litet från hvarandra afvikande siffror, hållande sig temligen 

 konstant i närheten af medeltalet 40 på en miljon, oftare 

 dock litet öfver än under detsamma. 



Denna märkvärdiga konstans i ett så excentriskt och 

 af individens godtycke beroende brott som själfmordet synes 

 vara, har af flere utländska statistiker (Qiietelet, BucTcle) 

 framhållits såsom gällande i många af Europas stater för 

 perioder, då de sociala förhållandena ej undergått någon 

 större förändring. Äfven för Finland kunna vi här fram- 

 visa dessa egendomligt konstanta siffror, under nära tre de- 

 cennier, med undantag endast . för två år, då de vanligen 

 rådande ekonomiska vilkoren rubbats af dåliga skördar. 



Betrakta vi sedan det följande årtiondet 1871 — 80 finna 

 vi snart en märkbar minskning, i det att själfmordssiffran 

 endast för ett år (1875) närmar sig det förut vanliga me- 

 deltalet, men för alla öfriga år håller sig något öfver 30, 

 och under två år (1872 och 1880) t. o. m. understiger 30; 

 följden häraf är också att medeltalet för detta årtionde med 

 närmare 30 procent understiger de två föregående årtionde- 

 nas medeltal. 



Hvar hafva vi väl att söka orsaken till denna under- 

 bara afvikelse från den sedan seklets början utan undantag 

 hos oss gällande regeln att själf morden stigit for hvarje 

 årtionde? 



Angående de flesta af Europas stater har Legoyt (Le 

 suicide ancien et moderne. Paris 1891) anstalt statistiska 

 undersökningar rörande själfmordsfrekvensen. Han säger: 

 „dödligheten genom olyckshändelser och själfmord tilltager 

 hastigt; den exceptionella tillväxten af själfmorden under 

 det sista halfseklet har begynt oroa regeringarne i Europa 



