203 



städerna upptagas, då det gäller att jämföra själfmorden 

 bland dessa bada kategorier af medborgare. Emot det be- 

 traktelsesätt, att räkna dessa småstäders innevånare till 

 landsorten, tala dock flere omständigheter, dessa städers sär- 

 skilda jurisdiktion, ekonomiska och politiska rättigheter, 

 hvilka förläna dem ett fråu landsortens afvikande lefnads- 

 och utkomstsätt, samt ställa deras innevånare, äfven beträf- 

 fande själfmordsorsakerna, hällre på samma nivå med de 

 öfriga städerna, än med landsortens; därjämte må påpekas, 

 att antalet själfmord i dessa städer i själfva värket varit så 

 litet, att det ej kunde utöfva särdeles iu%tande på stati- 

 stiken. Under åren 1861 — 80 begingos i dessa städer inal- 

 les 15 själfmord, af dessa 6 i den största bland dem, Lo- 

 visa, hvilkeu ock, vid denna tidpunkt, hade öfver 2,000 per- 

 soners befolkning. 



Äfven i afseende å tillvärkning och försäljning af brän- 

 vin äro dessa småstäder likstälda med Finlands öfriga stä- 

 der, hvilken omständighet särskildt torde böra beaktas, be- 

 träflaude själfmorden. Som bekant upphäfdes, som förut 

 blifvit nämdt, vid husbehofsbränningeus afskaffande 1865, 

 jordbrukarenas eller laudsbefolkuingens företrädesrätt, att 

 tillvärka bränviu, och öfverlämnades denna rättighet åt stads- 

 befolkningen i särskilda fabriker. Det kan därför vara skäl, 

 att undersöka, såvidt vårt bristfälliga statistiska material 

 tillåter, huruvida denna förändrade rätt att tillvärka och 

 f()i'sälja bränvin utöfvat något inflj'tande på fördelningen af 

 själfmorden mellan stad och land. 



