253 



tiskt och uppdrifvet ansigte, där såväl det yttre, som inre 

 befundet utvisat en hyperämi i hufvudet och hjärnan. 



Ännu må nämnas ett fall, där strangulationsfâra sak- 

 nades; en hängd inhysing frän Janakkala anträffades half- 

 liggande i sin säng, med snara fästad kring halsen ; obdu- 

 ceuten kunde dock ej iakttaga någon fåra efter hängnings- 

 vehiklet på halsen, och anmärker, „att fall hafva förekom- 

 mit, där hängning varit veterlig och repintryck pä halsen 

 dock saknats." Sådana iakttagelser, ehuru mycket sällsynta^ 

 förekomma i rättsmedicinska handböcker. 



De rättsmedicinska bevisen för hängning, äro främst 

 de allmänna företeelser, som utmärka kväfningsdöd, eller blo- 

 dets mörka och flytande beskaffenhet, blodöfverfyllnad i lun- 

 gorna och blodutgjutningarne under pleura och pericardium; 

 af dessa kunna dock ett eller flere, eller någon gäng alla 

 saknas, och anses af Strassmann (op. cit.) icke hafva någon 

 specifik betydelse, isynnerhet blodets beskaffenhet, dä det 

 alltid är mörkt vid den tidpunkt, då obduktioner vanligen 

 företagas; lunghyperämin äter är mycket svår att bedöma 

 och antages ofta af den ovane, där den ej finnes; för att ej 

 förväxla den med hypostas, bör man döma endast efter för- 

 hållandet i högra lungans mellersta lob ; eckymoserna bevisa 

 kväfning endast om de finnas i riklig mängd på lungorna. 

 och hjärtat. En likforeteelse, som dessutom ofta anföres, 

 eller högra hjärtats öfverfyllnad af blod, har ej häller något 

 stort värde, emedan hjärtkamrarne genom snart inträdande 

 rigor mortis . efter döden snart tömma en del af sitt inne- 

 håll, den starkare venstra alltid mera. 



Så mycket större betydelse hafva de specifika häng- 

 ningskännetecknen och främst bland dem strangulationsfåran. 

 Den förlöper vanligen på halsens främre sida, ofvanom luft- 

 strupen, dit hängningsvehiklet, jämte huden, vanligen glider 



