261 



Häri ingå ej fosterfördrifuingar geuom fosfor, hvilka 

 utgjorde 616 fall. 



Beträffande slutligen själfmördarens sinnestillstånd, el- 

 ler afgörandet huruvida denne „med beràdt mod sig själf 

 lifvet afhändt", li vilket uttryckligen fordras af var lag, liar 

 redan framhållits, huru svårt och i flere fall omöjligt detta 

 i allmänhet är. I början af detta sekel antog man, under 

 inflytande af den naturfllosofiska skolan, att en del sjukliga 

 tillstånd predisponerade för själfmord, eller åtminstone åstad- 

 kom en mjältsjuk sinnesförfattning, såsom binnikemask, lef- 

 versjukdomar, hjärtåkommor; spåren af ett sådant betrak- 

 telsesätt synas ännu i en del obduktiousattester för trettio 

 år tillbaka. Något senare gick man ända därhän, att alla 

 själfmördare betraktades som sinnesrubbade och att själf- 

 mordet i och för sig var ett tillräckligt bevis på psykisk 

 ofrihet; äfven denna uppfattning gör sig gällande i en del 

 attester^, som t. ex., då en person, hvars identitet ej kunnat 

 konstateras, bet3^gas hafva värkstält själfiiiordet i ett anfall 

 af sinnesrubbning. 



ßättare torde dock vara, att söka affatta utlåtandet så 

 objektivt som möjligt och stöda detsamma genom rättsme- 

 dicinska bevis. Sådana finnas af tvänne slag, vunna antin- 

 gen genom undersökning af den dödes kropp vid obduktio- 

 nen, eller geuom granskning af hans föregående handlingar, 

 hvilka kunna stå i sammanhang med själfmordet. Flere 

 obducenter synas dock hafva fäst alltför liten vigt vid de 

 senare indicierna, hvilket väl till någon del kan förklaras 

 därigenom, att något polisförhör icke skett före obduktio- 

 nen, eller protokollet därom ej kommit obducenten tillhanda. 

 Utan att äga kännedom om de omständigheter, hvaruuder 

 själfmordet begåtts, och utan att taga dessa i öfvervägaude, 

 är det själfklart omöjligt för rättsläkaren, att bilda sig ett 



