262 



omdöme om själfmördareus sinnestillstâud. Lika litet, som 

 motiven för själfmordet, eller själfmördareus ålder, hemort 

 och civilstånd framgå ur själfva sektionen, lika litet är det 

 fallet med själfmördareus sinnestillstånd. 



Gällande instruktion för medikolega obduktioner af deu 

 22 dec. 1841 säger visserligen i § 9 uttryckligen, att pro- 

 tokollet öfver likbesigtningen skall tjäna till „ensam grund" 

 för det medikolegala betyg, som om den obducerades döds- 

 orsak och dödssätt utfärdas. Likväl säges härom litet se- 

 nare, att detsamma bör framställa obducenteus omdöme „om 

 själfmördaren i sin handling under lifstiden kan anses hafva 

 varit fri, eller begått densamma under ett tillstånd af sin- 

 nesförvirring". Här är således uttryckligen fråga om be- 

 dömandet af själfmördareus handling, och förutsattes i och 

 med detsamma, att obducenten tager under ompröfning allt, 

 hvad därmed står i sammanhang. 



Obducenten bör naturligtvis i främsta rummet fästa sig 

 vid förändringarne i liket och hufvudsakligast stöda sig på 

 dem, men detta hindrar icke, att han i detta fall, som i 

 andra rättsmedicinska frågor, studerar och bedömer fakta, 

 som han ej kunnat vara i stånd att själf iakttaga. 



Angående de anatomiska afvikelser, på h vilka ett om- 

 döme om själfmördareus sinnestillstånd kan baseras, vilja vi 

 endast erinra om, att de kunna vara af mångahanda slag, 

 t. ex. spår efter föregående traumer, syfilis, hjärusvulster, 

 akut eller kronisk alkoholism, hjärnatrofi, hyperämi i hjärn- 

 hinnorna, m. fl.; dock äro de alla sådana, att de med myc- 

 ken urskiljning måste begagnas, och att den grad af utveck- 

 ling de hafva nått, icke alltid motsvarar ett visst sinnestill- 

 stånd. A andra sidan har man vid många af de sjukdoms- 

 former, som oftast gifva anledning till själfmord, t. ex. me- 



