267 



is3'mierhet under nödåren 1867 och 1868. En del rättslä- 

 kare vilja ej betrakta dessa under delirier begångna själf- 

 mord som annat än olj^cksfall, och således utmönstra dem 

 från själfmorden; i sådan händelse blefve man tvungen att 

 räkna äfven andra under psykiskt tvång begång-na själf- 

 mord till oh^cksfallen, främst dem, som sinnesrubbade för- 

 öfvat. Emellertid kan man ej förneka, att äfven deliranter 

 kunna visa beräkning, då de beröfva sig lifvet; de göra det 

 ofta nog om natten, då de ej äro öfvervakade, samt upp- 

 skjuta försöket till lämpligare tillfälle om de hindras att full- 

 följa sitt uppsåt. I ännu högre grad är detta fallet med sinnes- 

 rubbade, hvilka stundom visa en förvånande grad af omsorg 

 och envishet häruti, för att vinna sitt mål. Man kan så- 

 lunda ej gärna frånkänna deliranten och den sinnesrubbade 

 afsigten, att själf beröfva sig lifvet, äfvensom en viss be- 

 rä.kning vid dess utförande, åtminstone i en del fall. 



Utom detta psykiska tvång, som ofta drifver en om- 

 töcknad hjärna till själfmord, antaga en del författare ännu 

 ett socialt tvång eller en naturlag (determinism), som en 

 allmänt värksam faktor vid själfmord. Påpekande den re- 

 gelbundenhet, som visar sig för statistikern i flere befolk- 

 ningsförhållanden, hvilka uppträda med kraften af en natur- 

 lag (och af hvilka vi i det föregående berört en del, så vidt 

 de galt själfmorden), yttrar Morselli härom: Man har sagt, 

 att förekomsten af individuela orsaker till själfmorden vore 

 ett bevis emot den s. k. determinismen ; om det är bevisadt, 

 att själfmördaren lidit af ekonomiska bekymmer eller hus- 

 liga sorger, måste man väl antaga, att själf mordet är resul- 

 tatet af ett fritt och medvetet val mellan en sorglig existens 

 och ett hastigt slut. 



Emellertid bör man erinra sig, att om ett motiv är så 

 starkt, att det drifver individen till själfmord, så är det en- 



