291 



Den andra åsigten, som förhindrar en rätt uppfattning 

 af de primitiva formationerna är den ur Lyell's ultraraeta- 

 morfiska lära framgångna åsigten om de kristalliniska primi- 

 tivskiffrarna såsom varande . metamorfoserade 1er- och sand- 

 sedimenter samt de primitiva plutoniska eruptiverna såsom 

 t. e. d. metamorfoserade vulkaniska bergarter. Man har i 

 allmänhet taget d. v. s. om man betraktar saken fullkom- 

 ligt objektivt, och ej genom den Lyell'ska lärans synglas, 

 icke mera skäl att kalla de kristalliniska skiffrarna och där- 

 till sig anslutande eruptiver för metamorfiska än de yngre 

 klastiska sedimenterua, sandsten, skiffer och kalksten. Genom 

 att kalla de förra för metamorfiska men icke de senare har 

 man bildat en onaturlig klyfta i petrografiskt hänseende 

 mellan de två tormationsgrupperna, hvilka dock genom sina 

 gränsbildningar öfvergå i hvarandra. Hvad som således 

 gäller för de postprimitiva, måste ock gälla för de primitiva, 

 d. v. s. de senare kunna icke antagas hafva undergått någon 

 högre grad af metamorfos än de förra, och detta helt enkelt 

 därföre, att likasom de klastiska sedimenterna redan från 

 början i öfvervägande grad varit klastiska, så hafva ock de 

 kristalliniska till större delen redan ursprungligen varit kri- 

 stalliniska. De egentligen s. k. metamorfoserna inskränka 

 sig såväl i ena som i andra fallet till lokala kontakt- resp. 

 injektions-metamorfoser, hvilka visserligen i de primitiva 

 territorierna hafva en relativt större utsträckning, men detta 

 på grund af de eruptiva massivernas relativt större utbred- 

 ning i de senare terrängen. — Hvad den s. k. regionalme- 

 tamorfosen beträffar, ett uttryck till först användt af 

 Dauhrée, så har man fullkomligt missuppfattat detsamma, 

 då man velat utsträcka detta slag af metamorfos äfven till 



rande olika ställning till solen och månen, för hvilken åsigt, såsom 

 Schmick visat, äfven en mängd geologiska data tala; för närvarande 

 minskas vattenmassan på den norra men ökas på den södra hemisferen. 

 — De s. k. isofiobaserna kunna icke uppställas såsom bevis emot en 

 sådan vattenfluktuationsteori, och för en kontinental landhöjning, ty 

 de stå så nära till höjdkurvorna, att jag tror mig kunna förutspå, att 

 de vid framtida undersökningar skola visa sig vara identiska därmed. 



