295 



„Erdgeschichte" synes mig vara bättre än själfva originalet, 

 som grundar sig på en ultra Lyell- Darvinsk ståndpunkt. 

 Slutligen må ännu anföras Ä. Turner, som i sin afhandling 

 „Die Geologie der primitiven Formationen"*) säger under 

 rubriken „Contact-Metamorphism", att de primitiva forma- 

 tionerna icke, såsom vanligen antagas, äro metamorfiska 

 produkter, vare sig genom en omkristallisering på torra eller 

 våta vägen under tryck, utan ursprungliga bildningar, som 

 förete öfvergångar och anomalier, samt ända till stelnings- 

 stadiet undergått modifikationer. Detta senare moment eller 

 de förändringar af dynamisk (kemisk) eller mekanisk art 

 som de primitiva bergarterna visa sig hafva undergått under 

 själfva bildningsprocessen, kunna särskildt framhållas såsom 

 karaktäriserande och skiljande dem från yngre postprimitiva. 

 Det är därföre en ganska väsendtlig skilnad mellan de 

 fullt eller i öfvervägande grad kristalliniska bildningarna och 

 de på sin höjd blott halft kristalliniska s. k. regionalmeta- 

 morfoserna af yngre sedimentära bergarter, som här och där 

 anträffas företrädesvis i fjälltrakter. Härom har jag kunnat 

 öfvertyga mig genom jemförelse af mikropreparat af meta- 

 morfsilurskiffer från Bergen i Norge samt carbonskiffer från 

 Verneyaz och liasskiffer från Andermatt i Schweiz med 

 sådana af primitivskiffrar. De förra visa icke de senares 

 likformigt kristalliniska struktur utan en mera ojämn för- 

 delning af klastiska, kolhaltiga ämnen med mikrokristalli- 

 niska nybildningar (kvarz, calcit, sericit, zoisit?), hvilka upp- 

 kommit genom inverkan af solutioner*), innehållande alka- 

 lisilikat och calciumkarbonat, på postprimitiva lerskiffrar, 

 insänkta och inklämda mellan primitivskiffrar. Vid en ytlig, 

 blott makroskopisk betraktning är det dock icke lätt att 

 med bestämdhet skilja de förra från de senare, och det är 



*) Abhandlungen d. Senckenberg. naturf. Gesellsch. XII Bd. 

 Frankfurt am M. 1880. 



**) Dessa solutioner kunna betraktas såsom heta källbildningar 

 eller efterverkningar af eruptiver, och den s. k. regionalraetamorfosen 

 kan sålunda sammanställas med kontakt- resp. injektionsmetamorfosen. 



