298 



Den älsta teorin beträffande de primitiva formatio- 

 nernas genesis, nämligen den Werner'ska var ultra-neptu- 

 nish; och den hade till följd en motsatt ytterlighet, det 

 uUra-plutoniska åskådningssättet, hvarpå ett exempel i nyare 

 tid lämnas af den af Both uppstälda teorin om de primitiva 

 bildningarna såsom utgörande delar af den ursprungligen 

 stelnade jordskorpan. Såsom en förmedling mellan dessa 

 skulle den för närvarande rådande metamorfiska läran kunna 

 betecknas, om den ej för det mesta uppfattades på ett så 

 ensidigt och öfverdrifvet sätt, att man väl kan tillägga äfven 

 den epitetet ultra. Då nu enhvar af dessa tre särskilda be- 

 traktelsesätt måste till en viss grad tillerkännas betydelse 

 för det stora hela, är det tydligt, att de först i sin förening 

 till ett helt, en neptunisk-metmnorfisk-pJutonisk teori, kunna 

 lämna en fullt naturenlig förklaring af de geologiska och 

 särskildt de primitiva företeelserna. Härvid bör dock märkas 

 att för dessa senares förklaring hufvudvigten bör sättas på 

 den sista eller plutoniska delen af denna teori, hvaremot 

 vid betraktningen af de yngre postprimitiva och posttertiära 

 formationerna de tvänne andra momenterna hafva en större 

 betydelse. Ty de primitiva formationerna skilja sig från de 

 yngre och särskildt de giaciala och nutida bildningarna just 

 däri, att de eruptiva bergarterna i dem äro de rådande i 

 motsats till förhållandet i de senare. Denna eruptiva verk- 

 samhet var under primitivtiden ej blott kvantitativt utan ock 

 kvalitativt så väsendtligt skild från den nuvarande vulkani- 

 ska, att den väl förtjänar att betecknas med ett särskildt 

 namn, den plutoniska. Denna gamla benämning motsvaras 

 ej fullt af den af Bosenhiisch, och hans i den Lyell'ska rikt- 

 ningen gående skola, använda beteckningen ..djupbergarter"; 

 ty de primitiva eruptiverna äro, ehuru komna från djupet 

 dock till en stor del utkristalliserade på eller närmare ytan, 

 men under förhållanden, starkt (atmosferiskt) tryck, hög 

 temperatur och inverkan af öfverhettadt vatten, motsvarande 

 dem man har skäl att tänka sig för bildningen af yngre 

 postprimitiva djupbergarter. 



Sedimenterna äro underordnade eller uppträda i mindre 



