311 



tiv magma. Blott några få äldre författare, men dessa af 

 framstående betydelse, såsom L. v. Buch, JElie de Beaumont, 

 B. Studer, Escher von der Linth, hafva betraktat dem såsom 

 eruptiva. 



Det skulle här föra altför långt att ingå i en närmare 

 betraktning af dem. Jag måste därföre inskränka mig att 

 nämna, att dessa verrucano-terräng, särskildt det äldre i 

 Graubünden, af Wehrli (1. c) o. a. beskrifna, förete i geo- 

 tektoniskt hänseende en analogi med de af Sederholm be- 

 skrifna, och hafva äfven af nämnde författare blifvit tolkade 

 på i hufvudsak enahanda sätt. I petrografiskt hänseende 

 förete de Schweiziska formationerna en vida större mång- 

 fald än de finska, såsom sträckande sig öfver flere tidsperio- 

 der, så att här ej blott kristalliniska utan ock lösa, klastiska 

 bildningar förekomma, hvilka stå i förbindelse med de förra 

 genom en hel serie af öfvergångar. Af Milch betraktas nu 

 de klastiska bildningarna såsom 1er- och mergelsedimenter, 

 och från dessa kommer han genom tillämpning af den ultra- 

 metamorfiska läran genom de porfyrartade ända upp till se- 

 ricitgneisen och protogingraniten, under det att för en mot- 

 ståndare till denna lära det förefaller mera naturenligt att 

 tänka sig de kristalliniska gneis-, protogin- och porfyrartade 

 bergarterna såsom ursprungliga eruptiver, och de lösare kla- 

 stiska bildningarna såsom deras sönderdelningsprodukter 

 uppkomna genom inverkan af deras flytande och gasformiga 

 efterverkningar. Märkas bör dock, att en del af de acida 

 och basiska porfyrerna af Milch betraktas såsom eruptiva; 

 men härigenom förefaller hans betraktelsesätt i öfrigt, i sin 

 helhet taget, ännu mera inkonsekvent och onaturligt. 



Bildningar öfverensstämmande med de Alpiniska verru- 

 cano-bergarterna finnas ock i de skandinaviska fjälltrakterna, 

 äfven här tydda såsom metamorfiska sedimenter. Hit höra 

 de s. k. sparagmitbildningarna, hvilka uppträda i Jemtland, 

 Herjeådalen och Hedemarken på gränsen mellan höjningster- 

 rängen i norr och sänkningsgebiten i söder. Äfven dessa 

 synes mig enklast förklaras såsom till större delen eruptiva 



