337 



af rlionibdodekaëdern ("^0). De två andra från c-polen ut- 

 gående rhombdodekaëdriska kantprojektionerna c — abc och 

 c — abc gå öfver Ural-kedjans och Grönlands längdriktningar, 

 terränger utmärkta för sådana mineral och bergarter, som 

 man har skäl att antaga i allmänhet förefinnas på större 

 djup, men hvilka på de ställen, där kanterna af den tellu- 

 riska kristallkärnan uppskjuta, kommit närmare jordytan, t. 

 ex. guld, platina, ged. jern samt jernmalm etc. I själfva 

 värket finner man ock, att trakterna invid dodekaëder- och 

 oktaëder-kanternas projektionslinier mestadels utmärka sig 

 för sin metallrikedom. 



Äfven mot kanter hörande till den hemiëdriska dyakis- 

 dodeJiaedern Va (^0^/2) kan man finna geologiskt- orografiska 

 analogier, så t. ex. den mot zonlinien abc— aca i Europa 

 svarande, öfver Skottska höglandet och central-Skandinavien 

 gående höjningszonen, och i Asien den öfver Himalaya-kedjan 

 gående linjen abc— bgC, samt slutligen den mot korabina- 

 tionskanten mellan pentagon- och dyakis-dodekaëdern sva- 

 rande zonlinie, som från polen ac2 i mellersta delen af 

 Skandinavien går till polen bgC på Floridas sydkust, därvid 

 tangerande Islands och Grönlands syd- samt N. Amerikas 

 vest-kust, och som i likhet med den förstnämnda synes re- 

 presentera en äldre, numera till större delen förstörd höj- 

 ningszon. Man har nämligen skäl att tänka sig, att den 

 inre kristallens yttre delar, hvilka stå i närmare beröring 

 med den fluktuerande smältfly tände metalliska silikatmagman, 

 kunna undergå förändringar, bestående i omvexlande smält- 

 ning och återutkristallisering, samt åtföljda af en motsva- 

 rande omvexlande lokal, långsam sänkning och höjning af 

 berg-grunden. 



Den öfverensstämmelse, som sålunda visar sig mellan 

 hufvudriktningarna på jordytan och de af en i det inre tänkt 

 reguliär kristallkomplex, synes mig näppeligen kunna be- 

 tecknas såsom en blott tillfällighet, utan såsom ett bevis för 

 rigtigheten af denna hypotes; ty de kristallformer, som här- 

 vid kommit i fråga, äro just de, som vanligen uppträda hos 

 de ämnen, hvilka på grund af ofvananförda skäl kunna anses 



