342 



af en ny, mera moderat och dymedelst ock mera naturenlig 

 plutonism. Men härmed har den ock spelat ut sin rol, och 

 ett vidare fortgående i den af densamma inslagna riktningen 

 skulle, långt ifrån att vara till nytta, tvärtom verka häm- 

 mande på geologins och särskildt primitiv-geologins vidare ut- 

 veckling. De vetenskapliga teorierna följa på eller utvecklas 

 från hvarandra såsom de enskilda organismerna i den orga- 

 niska utvecklingsserien : de gamla formerna måste dö, för att 

 de nya skola kunna lefva. 



Det är därföre ett nödvändigt vilkor för den nya teo- 

 rins uppkomst och utveckling, att den nurådande försvinner, 

 och särskildt är det trenne allmänt antagna åsigter härrö- 

 rande från den Lyell'ska läran och den därmed i nära sam- 

 band stående Darvin'ska, som måste öfvergifvas innan det 

 nya åskådningssättet skall kunna göra sig gällande, näm- 

 ligen : 1) åsigten om att de primitiva kristalliniska skiffrarna 

 äro metamorfiska 1er- och sandsedimenter, ursprungligen lika 

 med de postprimitiva; 2) åsigten att de primitiva formatio- 

 nerna för sin bildning erfordrat omätliga tidsperioder längre 

 än alla de efterföljande postprimitiva tillsammantagna, och 

 slutligen 3) åsigten att de kambriskt-siluriska organismerna 

 föregåtts af en lång följd af lägre organiska former, eller 

 med andra ord, att de primitiva prekambriska sedimenterna 

 innehållit fossilier, hvilka dock genom deras metamorfos för- 

 störts. Ehuru nu redan i det föregående talrika bevis, både 

 direkta och indirekta lämnats mot riktigheten af dessa åsigter 

 vill jag här ännu ytterligare framhålla några särskildt be- 

 aktansvärda sådana. 



Beträffande först åsigten om de kristalliniska skiffrarna 

 såsom ursprungliga 1er- och sand-sedimenter, så utgör redan 

 själfva naturen af dessa skiffrar ett talande bevis däremot. 

 De elementer, hvilka utgöra hufvudbeståndsdelarna i de dem 

 konstituerande mineralierna, kiseln, aluminium, magnesium 

 m. fl., samt deras oxider, äro för det mesta kemiskt indif- 

 ferenta ämnen, som vid vanlig temperatur förete föga eller 

 ingen kemisk affinitet eller föreningsbegär, hvilket först vid 

 en högre temperatur uppväckes hos dem. Häraf framgår, 



