477 



211. PETRUS JOHANNIS BRENNERUS. Disputatio pro gradu. 

 An poesis sit utilis. Prses. Dan. Sarcovio. Resp. Petrus Bren- 

 nerus. Pernavise, 1699, in 4:o. 



(Omnämnd i Suomi 1844, sid. 503). 



M. Petrus Johannis Brennerus, född 1677, var son af kapella- 

 nen i Nerpes Johannes Brennerns (f 1697) och blef 1698 student i 

 Abo. Studerade sedan i Pernau, der han hlef magister 1699. Sedermera 

 bataljonspredikant och tidtals i rysk fångenskap. Erhöll 1712 utan 

 förslag Karl XIIls fullmakt på Vasa och Mustasaari pastorat, men 

 tillträdde ej. Efter många vexlande öden beskylldes och dömdes 

 han för delaktighet i Grörtz' fön'ädiska stämplingar och halshöggs i 

 Stockholm Vt 1720. (Strandberg. IL: 28). J. Tengström, Hand:r 

 till Pinhs kyrkohist., IV: 92, anser dock tvifvelaktigt, att han blifvit 

 magister i Pernaii. 



212. GEORÜIUS DANNENBERa. Meletema Academicum. 

 Quo Scientiarum apud Veteres occultatio Histor: philosopMcé 

 depicta, Consensu Amplissimi Ordinis Philosophie! in Athenseo 

 Pernaviensi Sub Moderamine Dn. Michaelis Dau, Eloquent, utrius- 

 que Professons Placide (fiXooocfSvrœv examini die (si Deo 

 videbitur) 20 Martii Anni. Aer. Christ. 1700. Modeste defere- 

 tur à Georgia Dannenherg, Wib. Carel. Aut. & Resp. Pernavise, 

 Excud. Johannes Brendeken, Reg. Acad. Typographus. 8 blad 

 4:0, förutom i början 2 blad: titel och lat. dedikation af G. 

 Dannenherg till biskopen theol. doktor Petrus Laurbecchius, till 

 domprosten mag. Petrus Carstenius, till theol. lector secundus, 

 prosten Matthias Martinius, till prosten Chilianus Rauscher, till 

 kkh i Ringen Andreas Ståhlfoot och till samtlige lektorer vid 

 Viborgs gymnasium. I slutet 3 sidor lat. gratulations vers er till 

 Dannenherg af Prseses, af Abraham Carstenius, af Joh. Men- 

 nander och af Samuel Tuuder. 



Georg Dannenherg blef, efter att ha studerat i Pernau, konsi- 

 storii notarie i Narva och kkh i Libelitz efter 1711. Var 1713—1721 

 fånge i Eyssland. Efter Nystadska freden återkommen till sitt 

 pastorat afled han der 1724. (Akiander, Herdaminne, II: 12). 



