251 



pillerne ere meget contractile og kunne saaledcs efter U.'s 'VIS. forkortes (il det Halve af 

 deres storste l'dstra^kningssrad ; denne Sannnenlra'knini,' siges dog tillige saniiiicslcds ikke 

 at indtræde saa aldeles hurligt ved Pirring paa rapilierne. De fleste Iagttagere have he- 

 mærket den samme store Tilboielighed til AlTaldcn af Papillerne'), som saa ofte er omlalt 

 hos Aeolidierne. Det Anl.il. i h\ilket raiiillerne ere tilstede, viser sig derfor her ligesaa 

 ustadigt som hos andre Aeolidier-); og de normale Forhold, ifølge hvilke Paplllerne i de to 

 forste Papilbner fra begge Buens Ender voxe mod Midten, i de to bageste derimod i det Hele 

 indtil heniinod IJagenden (s. nærmere ndf.), secs derfor ofte forstyrrede ved All'alden af Paplllerne 

 og Udfyldning af de tomme Pladser ved nydannede smaa Papiller._ — Forskjellige higttagere 

 (smi. Bennett, Proc. zool. soc. IV. (1836) p. 113—119) have seet Glaukerne æde Veleller 

 og Porpiter. Det omtalte MS., der har staaet mig til Uaadiglied, bemærker (ved GI. linea- 

 tus, R.) : At det engang hændte, at en lille Velel, der laa i en Skaal med flere Glauker, kom 

 til at drive hen over Munden paa en af disse; denne greb oieblikkeligt fast i \ elellen , idet 

 den krummede Hovedet opad; den holdt nu fast paa den og vedblev at æde, men, ligesom 

 om den ei havde godt nok fat paa sit Bytte, dreiede den sig om paa Bugen, saa at Byggen 

 vendte opad og krummede Legemet sammen som sædvanligt; kort efter dreiede den sig 

 imidlertid tilbage i sin sædvanlige Stilling og fattede nu ved at krumme Legemet til en af 

 Siderne saa at sige Velellen mellem det opad krummede Hoved og den forreste venstre Arm, 

 idel den ligesom stemmede Dyret mod Paplllerne for bedre at kunne bide fast i det'""); saa- 

 snart Paplllerne kom i Berøring med Velellen, trak de sig stærkt sammen, men vedbleve at 

 holde sig i en noget krummet Stilling, hvorved de bjalp til at fastholde Byttet. 



Ved Indvirkning af Spiritus forandre Glaukerne sig i den Grad , at de ofte neppe 

 ere til at gjenkjende; derfra hidrnrer det, at Spørgsmaalet, om de danne een eller flere 

 Arter, er blevet besvaret paa saa forunderligt forskjellig Maade. De fleste Iagttagere , der 

 have seet dem levende, danne flere Arter af dem (Rang 2, Eschschollz 4, Lesson 6); de, 

 der kun have seet de i Samlingerne bevarede Individer, have derimod været tilboielige til kun 

 at antage een eneste Art (Lamarck, Blainvillel. Det er imidlertid, som anført, ved noi- 

 agtig Undersøgelse af de ydre Formfurliüld og liliieci.'^ ilin Indic Bygning af de i Spiritus bevarede 

 Individer fra forskjellige Verdenshave, klart, at de tilhore flere forskjellige Arter, og dette 

 bestyrkes end yderligere ved de af Prof. Reinhardt paa Galatliea-Kxpeditionen gjorte Opteg- 

 nelser og de under hans Ledelse af Expeditioueus Tegner, lir. Thornani, udfærdigede Tavler. 



') I'orster (Voigt, Mgz. 1. c. p. :!11) .ingiver en lignende Tilboieliglicd for Halens Vcdkomnienilc. Mel- 

 lem de ni.Tnge Individer, jeg har undcrsngt, fandtes dog intet nden ll.ile. 



^1 NaarLes-on (vov. de la coq p 2SS— 2Si)) i dette Pnnkl er af en ganske modsat Mening, da har han 

 heri foruden allerede .Samlsynligliedon isa-r andre Indersogeres samstemmende Krfaringer imod sig. 



') Bennett (I.e. p. IlG) derimod udhæver udtr\kkcligt, al Papillerne ikke kunne anvendes til detlc Urug. 



