297 



levende Dyr noget mere blandet med Blaat end hos andre Arter (f. Ex. hos GI. longicir- 

 riis) ; fortil paa Hovedet ligesom paa hele dels Underflade gaaer delte Blaat over i et Rodlig- 

 graat. Bugsiden er med undtagelse af Hovedets Underflade lysultramarinblaa med Sølvskjær 

 og med et neppe mærkeligt violetlig Farveskjær op mod Siderne, hvor Bug og Ryg grændse til 

 hinanden. Foden er meget dybere- og mørkere blaa end den ovrige Deel af Bugfladen, 

 mangler ganske Solvskjæret og indfattes heelt af en smal, sorteblaa Bræmme, uden om hvil- 

 ken der endnu findes den samme yderst fine , lyse Rand som hos Gi. longicirrus. — Pa- 

 pillerne saaes (ligeledes efter MS.) paa Bugsiden lyseblaae med en lidt rodlig Tinte og med 

 en mørkeblaa Medianstribe ; paa Rygsiden vare de sølvhvide med en blaalig Indfatning af 

 denne Sølvstribe. — lovrigt angiver R., at nogle Individer vare mere kraftigt og mørkt far- 

 vede end andre, og paa disse morkere farvede Individer vare Spidserne af Papillerne heclt 

 over mørkeblaae. — Ifølge iMS. saa man undertiden ved heldig Belysning to mørkere Striber 

 eller Kar at skinne gjeunem Hudbedækningen paa de forreste Arme og ude i Spidsen at 

 forgrene sig til hver enkelt Papil; en enkelt lignende Stribe saaes gjennem Armen til anden 

 Papilhob, imod hvilken den syntes at forholde sig paa lignende Maade, som i den første. 

 Spiritusexemplarerne viste intet Spor til disse Striber, som jeg skulde være tilbøielig til at 

 betragte som Udtryk for Siderandene af Mavens Sideforlængelser (de udvidede Galdegange), 

 og sammes Grene fra Levergangene i Papillerne. 



Dyret udmærker sig ved en meget plump, temmelig kort og tyk Form; istedenfor 

 jævnt at aftage bagad bliver Legemsbreden forst mindre fra Egnen bag anden Papilhob. Ho- 

 vedet er buttet, tykt og kluntet; de forreste Følere meget paafaldende kortere og mindre 

 udviklede end de bageste. Kroppen er til hver Side udtrukken i to armformige For- 

 længelser, af hvilke de forreste især ere af betydelig Størrelse, ligesaa lange som 

 de længste Papiller og saaledes endnu stærkere udviklede end hos den følgende Art. 



Papilantallet viser sig ligesaa ustadigt som hos de fleste andre Former af Glauker 

 og Aeolldier. Derimod synes det at være constant, at disse Organer i den forreste Hob 

 sidde i 3 Rækker indenfor hverandre, i den anden i to og kun i de to sidste i en enkelt 

 Rad. I den forreste Papilgruppe indeholder den øverste Række de største og talrigste 

 Papiller, jeg talte i denne sædvanligviis 7 — 8; i den mellemste Række lalte jeg næsten lige- 

 saa mange, sædvanligvns 5 — 7 (en enkelt Gang endog flere (9)), og i den nederste omtrent 

 et lignende Antal. Prof. Reinhardt's MS. angiver 24 som det største forcfundne Papil- 

 autal i den forreste Bob, og hermed stemmer ogsaa min senere Undersøgelse af de i Spi- 

 ritus bevarede Individer (Fig. 3), gjenneni hvilke Antallet varierede fra 14 — 25 og sædvan- 

 ligviis var 18—19; Forskjellen mellem Papillernes Antal i de modsvarende Hobe beløb sig til 

 3—6. — I den anden Bue sidde Papillerne i to Rækker. Efter Optegnelserne fra de levende 

 Dyr findes sædvanligviis 6 i den øverste, 3 i den nederste Rad; paa Spiritusexemplarerne syntes 



Vidensk. Selsk. Skr., 5 Rælikc, nolurviJeitsk. og malhem. AfJ., 7 Bd. 38 



