326 



Epilhelialcellen udvides saa stærkt ved at indsuge Vand, at den danner en fuldstændig oval, 

 sjelduere rund Blære, af forskjellig Storrelse, med yderst Dn Cellemembran, som i Regelen 

 kun er lydelig som fmlpunkleret Linie, og med el Celleindhold, der paa Grund af sin Fin- 

 hed og Bleghed neppe er kjendeligt, medens man derimod næsten altid seer en tydelig og 

 uforandret Kjerne i Blærens ene Ende (Fig. 18 b)*). Ofte kan en Del af Blæren være ud- 

 trukken i en Gn Spids eller meget bleg kort Traad , som staaer i umiddelbar Forbindelse 

 med den ovrige Celle (Fig. 18 c); naur Cellens ene Ende brækkes af, kan man see ind i 

 Blærens Indre (Fig. 18 d). Undertiden kan en Del af Epithclialcellen være udvidet til eu 

 Blære, medens den ovrige Del beholder Cylinderformen. De til Blærer ud\idede Cylindre 

 kunne forekomme i hele Klaser (Fig. 19); naar de trykkes mod hverandre, blive de kantede 

 og fiiae paa Grund af deres Gjennemsiglighed en fjern Lighed med Fidlceller; i saadanne 

 Celler holder Kjeruen sig underliden, i andre forsvinder den (Fig. 20). Skjondt jeg antager, 

 at denne Epilhelialcylindrenes l'dvidning til Blærer er en Folge af Vandets Indvirkning, er 

 det dog muligt, al den er den normale Tilstand i saadanne Tilfælde , hvor Epithelialcellcrne 

 eiuhui ikke have naaet den tilborlige Fasthed eller endnu ikke have ordnet sig lodret paa 

 Bladene. Herfor taler den OmstaMidighed, at de findes meget talrigt i de ovenfor nævnte 



') Bretlauer og Stcinacli (Silzuncsbericlile d. Acad. d. \Yiss. in Wien IS67, Bd. 33, Pag. 303 — 313, Fig. 

 C, b) anläge, nt disse af Vand opsvulmede Celler kun ete Cellemcmbrnncr, Idel Celleindholdet og 

 den saakaldte Basnlsoin erc udtraadle; de afbilde disse •Zeilmanlel- sum aldeles tomme, medens 

 Kjcrnen er afbildet som folgende med liidliuldel, der er omgivet af en bleg Kugle. Men deUe for- 

 holder sig ikke rigtigt. Hjernen savnes kun meget sjeldent i den lomme Blære, og man kan allid med 

 Sikkerhed afgjore, li\ilkrn Del af Cellen man har for sig, fordi Kjerncn allid lindes nærmest den 

 Ende, h\ormed E|iitlielialecllen har værcl faslhcflel. (Cfr. A. Wiegandt, L'nicrsucliungen über das 

 Dtinndnrm-Epilhcliuni und dessen Verhûllniss zum Srhleimhaulstroma, Dorpat I SCO, Pag. 28, Fig. 3 a). 

 — I friske og ufonndredc Celler har Jeg ikke iagllaget, al Subsianisen i den frie Ende (Basalenden) 

 var forskjellig fra Cellens uvrige Indhold eller havde en saakaldel Basalsom. At denne Sum, der af 

 de furskjelligc lagll.igere Ivdcs som en særskilt Membran , Plade eller Prop eller som bcslaaendc af 

 slavformige Legemer, skal Undes paa Epilliclialrelletne fra Tarmkanalens Slimhinde, men ikke fcirekom- 

 nier paa Epilhelialeellrrne fra Epithelioma, svnes al laic for, ni Dannelsen ikke er væscniig for Epi- 

 llielialet'llerne, men er seeundair, beroende paa hele Tarmkanalens Virksomhed under Fordoielsen ; 

 i mange Tilfælde er den maaskec et fuldslændigt Kunstprodukt. Bretlauer og Steinach, som have 

 anstillet deres llndcrsogelscr med Forsigtighed og uden Anvendelse af Reagentser, fandt I fastende 

 Tilstand en bred Som, i resorberende Tiisland en smal Som og Cellen fvldt med Fidtdraaber, hvil- 

 ket sidste jeg ikke har Iagttaget, mulicen fordi Cellerne, i det mindste i Epilhelioma c>l. foliaceum, 

 befandt sig udenfor Tarmkanalen og saaledcs Intet havde at resorbere. 



Angaaendc de Iraadformige Forlængelser paa Epillielialeelleincs fastsiddende Ende maa jeg 

 endnu bemærke, at Epilhelialcrilerne vel cre noget spidsere i denne Ende, men at de egenlige tiaad- 

 formige Forlængelser oftest kun cre et Kunstprodukt; jo flere og jo længere indvirkende Reagentser 

 jeg anvendte, desto hjppigcre og Ijdeligerc iraadte de frem. Forlængelserne findes forovrigl ikke 

 bliit paa Cellens fastsiddende, men ogsaa paa dens frie Ende, hvilket ogsaa frcmgaaer af mine Af- 

 bildninger og Hjernens Sæde (Tab. II, Fig. 18 c). Hvor forandret Cellen end er, bliver dog I del hele 

 dens totale Længde ikke større derved, at der Ondes en Iraadformig Forlængelse. 



