402 



Man har, inden man vidste, fra hvill^en Bændelorm Menneskets Echinokokker stam- 

 mede, søgt at udtænke, med hvilke Fodemidler der kunde være Sandsyulighed for, at de 

 paa Island skulde komme ind i Mennesket. At det ogsaa hos Mennesket ofte skeer med 

 alle Slags Fødemidler, ligesom lios Oxen og Faaret ved Græsningen, er høist rimeligt; 

 men det kan sikkert ogsaa skee paa mange andre Maader, ved tilfældige Omstændigheder i 

 Lighed med hvad Leuckart har gjort opmærksom paa med [lensvn til Tinter og Æg af 

 T. Solium. Man hehuver ikke at forestille sig, at Islænderne fortære Uundeexkrementer *); 

 Samlivet og den mangfoldige Deroring med Hundene, hvortil disse Dyrs Hengivenhed for 

 Mennesket saa meget indbyder, ved at man kjærtegner og tumler med dem, hvilkel Børn 

 gjore lige saa fuldt, som Voxne, vil afgive rigelig Leilighed lil Ovcrfurelsen. Bændcl- 

 ormled afgaae ofte gjenncm Tarmaabuingen, uden at der samtidig udtommes Exkrementer; 

 de for del blotte Oie usynlige Æg kunne derved let fores omkring paa andre Dele af 

 Hundens Legeme eller paa andre Gjenslande, og derfra ubemærket komme ind i Mennesker. 

 Naar Islænderne lade Hundene slikke deres Spisekar isledelfor al vadske dem rene, kunne 

 de blive hængende ved disse og overlores med Fndcmidlerne, eller, naar de have en Hund 

 liggende i Sengen hos sig, ved Herdritig komme over paa Fingrene, og ere de forst der, 

 komme de let ind i Munden. Hundene opbolde sig ofle i Husene og ere almindelig tilstede . 

 ved Maaltiderne, og übekjendlskabet med Faren mcdforer sorglos Ligegyldighed i Forholdet 

 til Hundene. Mangel paa Recniighed maa naturligviis befordre Udbredelsen af disse Snylte- 

 dyr, ligesom Forsommeliglied i Hudpleien er .Varsag til den store Hyppighed af udvendige 

 Parasiter og na\nlig Luus, hvormed Islænderne ikke sjeldcn ere befængte i en utrolig Grad; 

 som Reisende paa Island har man vanskeligt ved al undgaae disse sidste, naar man ikke 

 ganske vil afliolde sig fra al færdes i de islandske Boliger. Den uheldige llygningsmaade, idet 

 Husene opfores af Græstorv, ligesom og .Mangelen paa Bra^ndsel, der medfarer, at Islæn- 

 derne ikke bruge Ovoe som \ armemidler, men noies med den dyriske Varme, idet Men- 



'l I en Afhandling, betitlet -De Islandske Ecliinokukker* i Ugeskrifl for Læger 1862 (2den Række 

 37te Bind), oversat i Vlrchows Archiv für palh. AnaL, Ud. XXVII 1863 (.S. 238), havde jeg yUret: 

 • Naar der I en af Schleisnrr meddceU Liste over Læseniidlcr, som de islandske Kv,Tlisalvcre bruge, 

 anfiirrs ikke blol llundeurin, men ogsaa lliindeexkremcntiT som indvortes Midler mod visse Syg- 

 domme, da vilde det upaatvivlrlig være den sikkresle Maade at skaffe Islænderne ICchiiiokokker; vel 

 er del at formode, at slige .Midler kun sjeldcn anvendes; men det tyder i alt Kald paa en holst 

 fordærvelig Ligegyldighed i Forholdet til Hundene, og vistnok er det alt for store Samkvem med 

 lluusdyrenc en væsentlig medvirkende Aarsag til Echinokoklidelsens Hyppighed pua Island.» Desværre 

 er dctic blevet misforstaaci. Idel det i en Afliandling af Leuckart i "Unsere Zeil» for tSG2, S. Gil 

 (og derefter oplaget i Spencer Cobbolds Værk •Enlozoa-, ISG1, S. 282| hedder: -Die lichandlnng 

 der Qvacksalber ist übrigens ganz danach angetlian , die Kchinococcusseuche zu unlcrhnllcn, denn 

 unter den von denselben verordneten .Mitieln spielen lliindcharn und frische llundccxcremenlc eine 

 hervorragende Rolle!» Delle er paa ingen Maade Tilfældet, og overhovedet spiller Kvaksalvernes 

 Virksomhed paa Island neppe nogeu Rolle i denne Uenseende: for saa vidt som de ikke erc 

 llomoopathcr, bvilket meget almindelig er Tilfældet, anvende de lignende Midler som Lægerne. 



