EIS 
finner man även ägg. De hungriga ungarna skrika högt och 
ofta. På Vestmanna-öarna träffades några oparade bland de 
häckande. Häckar årligen på Skarfaklet och Suluskjer, FABER, 
1826. 
På Färöarna ständig, lägger ägg såväl i hålor i bergen som 
1 stenrösen vid stranden. Är här allmän, häckar i fogelbergen 
högst 150 fot över havet. Kan dyka 150 fot djupt och stanna 4 
minuter under vattnet. Har vid dykning vingarna tätt slutna in- 
till kroppen. Födan utgöres huvudsakligen av Cottus SCOY PIUS, 
Clupea sprattus och unga Pleuronectes hypoglossus, GrRABA. Har 
under senare tid mycket minskats i antal, emedan den jagas 
mycket. När ban skall dyka, hoppar han med slutna vingar 
i en båge. De gamla foglarna hava tofs från Jul till slutet av 
Juli; lägger 3 ägg i febr., dock mycket oregelbundet; några flygga 
träffade d. $; fullvuxen, men ”naken unge träffad d.3. "Sin tunga 
har han mistat, emedan han omtalade för Korpen hvar Ejdern 
hade sitt bo', H. C. Mörrer. Erhållen i febr. 1859, SCHLEGEL; 
d. ? och dununge d. + 1872, enl. meddel. av EURENIUS. BENZON, 
hos DRESSER, omtalar, att de på Färöarna stundom angripas av en 
sjukdom; de gå i land och dö i stort antal. Rent hvit varietet 
träffad, LANDT, COLLIN. 
Vid Nordkap funnos ägg och halvvuxna ungar d. & L8T2, 
DrEssER. Talrik vid Ö. Finmarkens kust, håller sig till havet 
och går ej djupt in i Varangerfjorden. Häckar på Vardö liksom 
G. cormoranus, SCHRADER. Håller sig på de yttersta öarna, Pon- 
TOPPIDAN, 1754. Häckar vid Bodö, F. och G. Gopwman. Är talrik 
norr om Stavanger, går hvarken ”in i fjordarna” eller in i landet, 
RascH, 1838. Häckar på ett Skarvberg utanför Manger, hade 
dunungar d. 7 1870. BSäges vid starkt solsken vara nästan blind, 
så att man kan ro så nära stället, der han sitter, att man kan 
— TOPPSKARV. GRACULUS ORISTATUS. = SR REN SA (At RE KLIP SSA SENS FR 
slå honom med en åra, THfrn. I Ostfinmarken allmän vid havet, 
SOMMERFELT. Vid Tromsö allmän, enl. meddel. av Norpbvi. Tal- 
rikare än BStorskarven, häckar både å klippor och på stränder 
under stora stenar. Borgevser har på en rund klippa den största 
kolonien om tusenden, BaArtH, 1869. På ön Rot,59'n. br., är den 
sydligaste kolonien i Norge; 500—900 halvvuxna ungar tagas 
årligen ur boen och insaltas till vinterbehov. 
1 Kristianssands stift sparsam. Häckar talrikast inom poleirkeln 
1 den näst nedersta delen av fogelbergen; går "sällan in i fjor- 
darnas inre, CoOLLETT. 
LINNÉ kände fogeln redan år 1740 och upptager den bland 
Sveriges foglar, men säger, att den häckar i träd, en uppgift, 
som återkommer hos RzErzius och (1821) hos Nirnsson. Efter 
Lirsés tid tyckes icke någon hava träffats i Sverige, men Sun- 
DEVALL, som noga åtskilde de till vår fauna hörande foglarna 
från dem, som här endast sporadiskt förekomma, upptog den 
bland de förre, och han hade utan tvivel någon grund dertill. 
Att den emellertid icke tillhör de foglar, som här regelbundet 
infinna sig, är nu fullt säkert, och Sunpström har ej utan skäl 
THUNBERG ansåg den 1782 för honan till Stor- 
skarven, och han säger derför, att den är allmän 1 Europas 
uteslutit den. 
söta vatten, hvilket ingalunda är förhållandet med i fråga 
varande art. 
På Christiansö, enl. BRönNnsicH, men ej senare derifrån om- 
talad. En gång erhållen vid Helsingör, KJERBÖLLING. 
Boiz träffade den aldrig i Slesvig. Erhållen vid Flensburg 
och Fredriksstad, KJERBÖLLING; flere gånger vid Elbes mynning, 
NavwanNs.  Erhållen vid Brunsbiittel i febr. 1823. RotWEDER 
säger 1875, att den är en sällsynt gäst, och att man icke har 
några underrättelser om honom från de senare åren. 
Utanför Nedenäs 
ås ee än SÅ EE RAA 
