1156 
 mensamt driva ett fiskstimm på grundt vatten mot land. Till 
sina ungar hemta de ofta föda på flere mils avstånd. 
Att fogeln föröder en mängd fisk, kan man lätt finna derav, 
att en enda fogel behöver minst 2—3 skålp. om dagen; en flock 
om 300 st. förtär således 1,000—1,500 skålp. om dagen. De 
ströva också vida omkring, troligtvis för att skaffa sig föda, och 
på många trakter är av samma anledning flyttning för dem nöd- 
vändig, och de kunna endast leva på mycket fiskrika orter. 
På de trakter, der de vanligtvis uppehålla sig, såsom i de stora 
floderna i SÖ. Europa eller i Egypten, har man icke förmärkt, 
att fiskmängden minskats. 
Häckar på marken nära vatten. Boet, som bygges av kärr- 
växter och grenar, är enligt uppgift 6 fot i diameter och 1—23 
fot högt. Häckningen börjar i Grekland omkring d. 3. Lägger 
2—95 ägg, vanligen 3, i fångenskap har den lagt 2 st.: 33x2 tum 
9—2 tum 6 lin. 
Ungarna utkläckas nakna och äro mycket små, erhålla av för- 
Båda könen ruva omvexlande under 5—6 veckor. 
äldrarna till en början halvsmält föda, sedan nyfångade fiskar, 
hvilka de få taga ur deras gap. Det påstås även, att de bära i 
hakpåsen vatten till ungarna. | 
Om fogelns fortplantning i zoologiska trädgården i Rotterdam 
har v. BExmELEN meddelat följande. En hane fans här sedan 
1860 och en hona sedan 1856. De hade alltid varit mycket 
vänliga mot hvarandra, men utan att paras. Omkring den 7 
1872 började de draga tillsamman en hög ris och gräs i sin 
halmhydda. Den 7 fans ett ägg i boet. Föräldrarna ruvade 
skiftesvis, och efter 36 eller 38 dagar d. 3 eller 3 utkläcktes 
ungar, hvilka liknade ulltappar. I början, de första 8 dagarna, 
matades de ur föräldrarnas näbb, såsom det syntes, med en 
vätska, derefter med halvsmält fisk. De växte mycket hastigt. 
PELEKAN. PELECANUS ONOCROTALUS. 
Den $ voro de redan så stora som en stor tam Gås. 
foglar kommo och besågo ungarna, men snart tålte föräldrarna 
icke dessa besök. Hanen skötte om ungarna flitigare än honan. 
De lemnades aldrig ensamma. I stället att, såsom vanligt, äta 
en gång om dagen, gingo de nu 4—6 gånger om dagen till sin 
föda. — Näbbet är hos de unga litet, hakpåsen stor och fötterna 
tjocka. 
Den gamla sägnen, att fogeln matar ungarna med sitt blod 
har blivit av flere skalder använd. I 'De tre bröderna sjunger 
TEGNÉR om dygden: 
Andra 
Men vid hennes fötter stod 
blott en pelekan och närde 
ungarna med eget blod. 
ÖEHLENSCHLÄGER har i ”Den Rige og den Fattige' låtit Ernst 
Det Ferdinands Papa gaaer modsat Pelikanen: 
Den nerer Ungerne tidt med sit eget Blod, 
Ner Noden krever det. 
Som fogeln är ganska skygg, är den svår att komma inom 
håll;. under vintern i sydliga länder skall detta mindre vara 
fallet. 
Köttet säges hava en obehaglig lukt, vara segt och dåligt och 
förtäres derför icke, av de unga bättre, men värderas ej; även den 
ovan omtalade, erhållen i Sverige, hvilken förväldes och stektes, 
var ej smaklig. Fordom lades skinn av fogeln vid magplågor 
på magen, VaLresivs, 1678. Huden å strupsäcken beredes till 
hvarjehanda bruk. Näbbet begagnas till dolkslida. Man har 
dresserat även denna fogel till fiskfångst. 
Pelekanen, såsom ung infångad, blir snart tam, och lem- 
