108 Institució Catalana d'Historia Natural 



aquell és la miniatura d'aquest, com l'efígie de una pessa de mitja pes- 

 seta ho és de la d'un duro. El poney mideix 1 metre i menys encare (al 

 Jardí Zoològic d'Edinburg vegerem 1 any passat, una parella que no te- 

 nien més que 70 cm.); un cavall bretó, pesat, té una alçada de l'SO metres. 



El nombre de vèrtebres no pot constituir una base de classificació. 

 Sovint en els cavalls es compten una més o menys vèrtebra llombar de 

 les sis que constitueixen el nombre regular de l'espècie. Cornevin i 

 Lesbre que han estudiat profusament la qüestió han dit: Tots els orgues 

 que és repeteixen en sèrie, com les vèrtebres, molt susceptibles a variar 

 numèricament, la llur fórmula vertebral no pot servir per a caracteritzar 

 de una manera segura els genres, les espècies o les races. Pel demés el 

 fet de la variació dels orgues en sèrie fou abastament conegut per Qeof- 

 froy Saint-Hilaire, Darwin (llei de la varialitat de les parts múltiples); per 

 Milne-Edwards (llei de les repeticions orgàniques) i altres molts autors. 



Les castanyes no poden constituir un caràcter diferencial. Un cavall 

 belga, friso o Shire són tres tipus ben diferents. Jamai a cada una d'aques- 

 tes races s'ha notat Tabsència de castanyes en els membres posteriors. 

 Aquest caràcter que sembla constant en qalques poblacions cavallines del 

 nord de la Gran Bretanya, es troba també sinó amb freqüència, al menys 

 se n'han citat alguns cassos en els cavalls africans. 



La forma de la cara està bastant supeditada al regim alimentici. El 

 cas més típic de maleabilitat d'aquesta regió l'ofereix l'espècie porcina. 

 Tots els porcs que es veuen obligats a procurar-se els aliments, és a dir, 

 que furguen constantment tenen la cara llarga. Aquests animals i millor 

 encara els seus fills mantinguts en estabulació permanent, alimentant-los 

 amb granes o farines, i com a conseqüència de no fer servir els muscles 

 de la cara els ossos facials sofreixen una reducció, la qual desfigura als 

 subgectes en qüestió. Per regla general, una cara llarga i estreta tradueix 

 una alimentació pobra o escassa. El caràcter facial, doncs, supeditat a la 

 immediata acció del medi, no pot ésser un bon element de diferenciació. 



Es compendrà que la modificació longitudinal de la cara no sigui la 

 sola variació que en aquesta part de la calavera es realitzi a conseqüèn- 

 cia de l'escursament, puix és molt difícil causar una sola modificació, és 

 a dir, la mutació que s'opera en un orgue en un sentit determinat comporta 

 altres modificacions. Així, en els porcs de que es parlava, el perfil facial 

 en lloc d'ésser recte devé còncau. No té, doncs, una valor de permanència 

 el perfil de la cara. 



El pelatge o sigui el color del pel tampoc és un caràcter essencial, 

 sobre tot en el bestiar cavallí. Els pelatges són múltiples en les diverses 

 races i moltes vegades el color del pel es selecciona en virtut de les exi- 

 gències del mercat. Un segle enrera la moda del pelatge blanc no havia 

 encara passat. Els cavalls perxerons que cinquanta anys enrera el llur pe- 

 latge era predominantment tord, actualment és de capes obscures. La po- 



