INSTITUCIÓ Catalana d'Historia Natural 65 



solts, els quins foren arrencats de la muralla de pudinga que des de la 

 Font del Molinot (terme de Viladecavalls) arriba fins a la Puda. La bisec- 

 triu del delta de la corrent en que es troben escampats dits fragments, o 

 sigui entre les dugués esmentades serres, porta la direcció de S. E. a 

 N. W., del que s'en pot deduir que els rius, i per consegüent la direcció 

 de la premsada, anaven de S. E. a N.W. Aquesta direcció pot ser acaba- 

 rien de posar-la en clar les inclinacions dels bancs eocènics en el punt de 

 contacte amb els oligocènics, on deu haver-hi una discordància d'estratifi- 

 cació entre uns i altres. Si es confirmés que allà els bancs eocènics bucen 

 envers el N. W., ja no ens quedaria dubte respecte a la direcció de la 

 premsada. 



Però l'argument més convincent, que demostra que l'esforç orogènic 

 venia del S. E., el tenim en el fet de què a mida que s'anava accentuant 

 el plec anticlinal del continent mediterrani, que feia retrocedir a les ai- 

 gües del mar nummulític, aquestes deixaven en sec una faixa de terreny 

 eocènic, quina direcció és la de S. W. a N. E., perpendicular a la de la 

 premsada. Això es pot veure en el mapa de Catalunya insert en la plana 

 393 del Curs de Geologia del malaguanyat geòlec mossèn Norbert Font i 

 Sagué. Si la estrebada hagués vingut de S. a N., com es suposa, aquesta 

 faixa de terreny eocènic que deixava al descobert ia mar eocènica en re- 

 cular, estaria orientada de ponent envers llevant, en lloc d'estar-ho com 

 ara de S. W. a N. E. Això prova, doncs, que l'empenta venia de S. E. al 

 N. W., i que els plecs anticlinals, encara que anaven alçant tota la serra- 

 lada pirenenca, no l'hi comunicaren l'orientació de ponent envers llevant 

 que avui presenta, i que ja tenia abans d'aquest alçament, sinó que inicia- 

 va ja aleshores la traça de la que més tart havia d'ésser la serra del 

 Cadí. Aquest paral•lelisme de la faixa eocènica amb la dita Serra, ambdu- 

 gues dirigides de S. W. aN. E., ens diu ben clar que la premsada de 

 S. E. al N. W. havia començat ja durant el període eocènic. 



El trànzit d'aquest a l'oligocènic no es verificà d'una manera pausa- 

 da i insensible, sinó que es carecteritzà per un gran trastorn que demés 

 d'alçar la serralada pirenenca, feu canviar el regisme de la sedimenta- 

 ció. Fins aleshores s'havien anat dipositant al fons del mar eocènic altei- 

 nances de bancs d'argiles, de margues, de calisses, de conglomerats id'a- 

 renisques; però després d'aital trastorn canvià de sobte el regisme sedi- 

 mentari, no dipositant-se a les vores del nou Llac Oligocènic sinó gruixes 

 de conglomerats amb sols la interposició d'unes poques faixes d'arenisca 

 roja com es veu al Montserrat. El plec anticlinal que durant el període eo- 

 cènic feia eixir un continent al Mediterrani i que anava arrambant de mica 

 en mica a les aigües del mar envers el N. W., es cert que venia formant- 

 se amb extremada lentitut però en arribar al fi de dit període es trencà de 

 sobte, produint grans esfondraments i comunicant a les vessants interiors, 

 tant del Pirineu com de les muntanyes de la costa, una pendent molt ràpida 



