Institució Catalana d'Historia Natukal 67 



Montjuich mentre per un moviment de bàscula e.-fondrà els terrenys en- 

 tre el Cairat i can Tobella, desviant al Llobregat envers La Puda: al peu 

 dels Pireneus, per darrera de la Serra del Cadí, al aixecar-se aquesta 

 després del aligocènic, originà per tancamant els llacs de la Cerdanya ' 

 Seu d'Urgell en plé període miocènic. 



La llarga persistència de la premsada de S. E. a N. W., que com aca- 

 bem de veure, anava actuant des de mitjants del període eocènic fins a 

 !es darreries del Tortonià, pot ser ens pugui donar raó d'un fet observat 

 als Pireneus, d'altra manera difícil d'esplicar. iA que es pot atribuir que 

 alguns pics alterosos, que durant el període nummulític estaven anegats 

 ril fons del mar, tinguin avui quasi el mateix relleu que el Puigmal (2909) i 

 el Carlit (2924), que aleshores ja estaven fora l'aiga? No crec que aquesta 

 diferència es pugui esplicar per una empenta vinguda de S. a N., sinó a 

 a continuada actuació de la premsada a Tesbiaix, o sigui de S. E. a N. 

 W., quina alçant a la Serra del Cadí i apretant durant tants milers d'anys 

 al grop de les Maleïdes, anés alçapremant al Montperdut, que seguien 

 darrera d'aquestes. Un fenomen tant particular vé a refermar el conven- 

 ciment de la llarguíssima actuació de la premsada de S. E. a N. W. 



Des de que començà el pis Sarmantià canvià el sentit de la premsa- 

 da, que no vingué ja de S. E. a N. W., sinó de S. S. W. a N. N. E. Du- 

 rant tota aquesta època la actuació de la nova premsada anà formant 

 plecs anticlinals orientats de S. S. E. a N. N. W., inclinant als terrenys 

 del Vallès amb buçament a N. N. E., com aixís es veu als terrenys aquita- 

 nians, helvecians, tortonians i sarmantians, des de Martorell fins a la 

 Oeu dels Tres Batlles. El mateix buçament tenen els terrenys eocènics 

 del Sant Llorens del Munt i de Sant Miquel del Fall. 



Aquestes premsades de S. S. W. al N. N. E., a Tensemps que desvia- 

 ven envers llevant el curs del Llobregat i el del Ter, donaven lloc als da- 

 rrers plecs de la cordillera Bètica, a la surrecció de la serralada septen- 

 trional del Vallès i a la dels Alps, accentuant a la vegada el relleu dels 

 Pireneus. Aitals esforços orogènics pot ser foren preludi de l'aclofament 

 del continent Atlàntic, anomenat conexió Guayano-Senegalenca, quina 

 desaparegué en acabar el Sarmantià; restos d'aquest continent desapare- 

 !>ut en són avui les Açores, les illes Canàries i les de Madera. 



En resum: crec que els Pireneus no són el resultat d'un sol esforç 

 orogènic sinó de molts, i que successivament s'han anat alçant, quan 

 menys, a principis del triàsic, a principis del cretàcic, a les derreries de 

 l'eocènic i a les derreries del pis Sarmantià; no obstant, el principal alça- 

 ment tingué Hoc en acabar el període eocènic. 



Terrassa, Gener de 1921. 



