30 Institució Catalana d'Historia Natural 



tan humil i tan bondadós, propi dels verdaders savis, que recorden amb 

 encant quantes persones tingueren la sort de tractar-lo, i més els que frui- 

 ren la ditxa de conviure amb ell. La seva ànima sencilla s'enlairava en la 

 meditació i actes de pietat, i no baixava de la excelsitut més sublim ni 

 en els treballs manuals, que s'imposava en els seus estudis, en que era 

 mestre consumat, però aconduint-se amb els seus deixeples com a com- 

 pany, que guia en el treball, no com preceptor que s'imposa. Per això el 

 seu tracte resultava tan atraient, per això captivava per la finura dels mo- 

 dos, per això es feia estimar des del primer moment que s'el coneixia. Ni 

 entre mig de les petites contrarietats, que ennubolen el cel dels esperits més 

 equilibrats, ni entre els patiments d'una miocarditis, que lenta pro traido- 

 rament li anava minant la salut; perdia mai la serenitat d'ànima que sem- 

 blava reflexar-se en aquella front ample que coronava sa somrient figura. 

 Aquesta malaltia fou la causa de que atenent els seus Superiors les indi- 

 cacions de facultatius especialistes és determinessin a enviar-lo a nostra 

 terra per a refer la salut; çó que feu que des de 1903 a 1907 residís nor- 

 malment a Sarrià, a excepció dels dos darrers istius corresponents, i que 

 molts naturalistes d'aquí tinguessin ocasió d'aprofitar-se de les seves ense- 

 nyances i molta experiència en Entomologia biològica i altres ciències. 

 Amb tant de contacte amb nostra terra res té d'extrany el seu gran afecte 

 a Espanya, aixís a les persones, com a les costums i coses. 



Els darrers anys de la guerra tingué el seu cuidado, sense interrom- 

 pre els estudis, una mena d'orfelinat que s'establí a Qemert. En 1919 fou 

 enviat a Toulouse, on continua les tasques de Tenssenyança i estudi en el 

 Institute Catolique. Allí, el 7 de febrer de l'any següent, el trobà plé de 

 mereiximent i obres profitoses la mort, terme de tantes fatigues i principi 

 de la Vida verdadera. R. I. P. 



Labor científica. — Pot ésser que'l mèrit principal, sigui com 

 esdevé tan freqüentment en la vida científica, amagat i de poc llustre, 

 endevant de qui sols recerquen una apariència aparatosa de ciència, més 

 que no pas la solidesa de la mateixa. Però la viola més suaument flairosa, 

 és la que creix amagada entre mig dels brins de l'herbam, no la que's 

 conrreua a plena llum. Els innombrables deixebles que formà el P. Pan- 

 tel, són iquín dubte n'hi ha?, la corona principal, els llorers vivents, que 

 altament aquella ciència experimental, que sabia transfundir com alé vi- 

 tal als que el tinguérem de mestre. D'ells en resten generacions agraïdes. 

 Professors de nom mundial. 



- Però no és que manquin produccions de tota mena, que perpetuaran 

 entre el món savi, el nom d'aquell humil conrreuador de la ciència, qual 

 modèstia és resistí a donar una conferència pública a que estava invitat a 

 Bruseles, en celebrar-se en la Capital de la Bèlgica un Congrés d'EntQ- 

 mologia, Pany 1910. 



