Institució Catalana d'Historia Natural 141 



forma escurçada del lusitanicus. Hi ha catalonicus bastant es- 

 trets. No obstant, si hom compara tots aquests carabus quins ca- 

 ràcters es confonen en escriure, no hi ha un instant de dubte. El 

 Cunii és més semblant a YEgesippei, p. e., que al catalonicus, el 

 trabuccarius a certs helluo i el Xaxarsi no s'assembla en res al 

 seu vei de la costa, Cunii. Es suficient, diu, obrir els ulls per a 

 ésser sorprès de la diferència d'aspecte d'aquests carabus vistos 

 en sèries. De Lapouqe conclou amb En Mas de Xaxars i amb mi 

 en una convergència però no en un pròxim parentiu. No hi ha a 

 Catalunya fins ara, cap raça de transició ni tampoc cap mestiç 

 conegut. Les races juxtaposades són precisament les més diver- 

 gents possibles. La bifurcació de les races s'ha fet fora, proba- 

 blement, segons de Lapouge, en les regions sumergides en W. de 

 la península ibèrica. En tot cas no és precisament a Navarra que 

 hom trobarà la transició com recentment ha pogut constatar 

 aquest autor, on el Trapeii, que no és una varietat de color sinó 

 una raça amb escultura molt sencera i d'un verd metàlic, es tro- 

 ba en contacte amb el macrocephalus.— Barcelona: S. Martí de 

 Centelles, 13.IX.15. Mas de Xaxars!; Montseny, 15.V1I.17. Expe- 

 dició del Museu de C. N. de B.; Viladrau, La Sala, 5.IX.19. S. 

 Novelles!; Sta. Fé, Zariquiey!— (Làm. V, fig. 4, amb pota ante- 

 rior esquerra anormal, 4. a ). 



Entre els exemplars de Xaxarsi aplegats al Montseny en la 

 expedició del Museu de C. N. de B. del 15.VII.17, hi ha un çf que 

 presenta en una de les potes anteriors una anomalia teratològica 

 notable. Es precisament el que he fet figurar en la làmina amb la 

 finalitat de descriure-la puix l'anomalia localitzada en la cama en 

 res afecta a la resta de l'animal que és perfecte. Aquest exem- 

 plar (Làm. V, fig. 4) presenta un vici de conformació en la part 

 inferior de la tíbia que entra en la categoria de monstruositat per 

 associació de membres similars. L'esmentada tíbia (Làm. V, fig. 4b ) 

 és quasi normal de des de la seva articulació amb el fèmur fitis a 

 la meitat. Aquí comença a engroixir-se acabant en un puny mons- 

 truós tres voltes més gros que de ordinari, com si s'haguessin 

 soldat tres punys normals de tíbia però de la llargada acostuma- 

 da. Dels tres punys de tíbia que considero soldats, el de més a 

 l'esquerra de la figura, és el quin considero, hipotèticament, com 

 el legítim perquè porta el tars normal amb les cinc articulacions 

 corresponents ben desenrotllades iguals a les seves parelles del 

 tars de la dreta de la figura. La resta del puny monstruós porta 

 àdhuc el seu tars de cinc articulacions, però aquestes llevat de la 

 l. a que àdhuc que quasi doble de la normal, conserva la forma 

 ordinària, les demés, 2.", 3, a i 4. a , articulacions, si bé són p^rfec- 



