Institució Catalana d'Historia Natural 157 



Qarric, fineix la garriga, i la flora mediterrània queda suplantada en gran 

 part, o totalment, per la de païssos més septentrionals. No és però, sola- 

 ment el factor aigua el que és causa de l'empobriment de la flora medi- 

 terrània en una comarca, altrament hi ha també la calor. Perquè la flora 

 nostra està feta a un clima temperat a rhivern, sense mínimes gaire in- 

 feriors a zero. I des d'aquest punt de vista, el mateix que en considerar 

 el factor aigua, no totes les espècies mediterrànies tenen les mateixes ne- 

 cessitats ni igual capacitat de resistència. Mentre unes a penes poden 5U- 

 portar temperatures pròximes a zero, altres aguanten mínimes hivernals 

 de —10° i més encara. D'aquí n'esdevé el fet d'una variació contínua en la 

 composició florística de la garriga, qualitativa i quantitativament, a mida 

 que un avança des de la mar cap a les valls pirenenques. I aquesta falla 

 d'espècies que altres substitueixen, no és deguda solament a la seva im- 

 possibilitat de resistir mínimes massa baixes, sinó al fet de la disputa del 

 terreny per altres plantes, que allunyen de les associacions les mal orga- 

 nitzades per a resistir la competència en tals o quals condicions climàti- 

 ques o edàfiques. Així, és de veure com algunes espècies desapareixen 

 en perdre de vista el mar, com VAnthyllis Cfíisoides; altres entren terra 

 endins fins a deu o dotze hores de la costa, i les més ardides, com la Jon- 

 sa (Aphyllanthes monspeliensis) acompanyen al Qarric fins que es perd, i 

 encara avancen més enllà. Si bé la garriga, doncs, varia segons els llocs, 

 presenta, no obstant, per totes bandes un aspecte semblant: mates i ma- 

 tolls que no es desfullen a l'hivern, de fulles dures, o cotonoses,o velluta- 

 des, tal vegada molt estretes i amb els marges enrotllats cap al dessota, 

 o plantes de fulles escassíssimes i troncs jonciformes, o espinoses, etc, 

 que deixen clapes nues en el sol, generalment pedregós, caliç i sec. 



L'estudi de la Garriga catalana en sa diversitat de fàcies, per la va- 

 riabilitat en qualitat i proporció de sos components, ens porta a dividir-la 

 en tres tipus: la Garriga litoral, la Garriga mitja i la Garriga interior. La 

 primera queda caracteritzada, a l'occident de Catalunya, pel Margalló 

 {Chamcerops humilis); la segona per la persistència de l'Estepa blanca 

 (Cistus albidus); la tercera pel Qarric {Qnerciis coccifera) i espècies que 

 l'acompítnyen, fins que falla. 



Els límits de la Garriga litoral de l'occident de Catalunya. 



Concretant-nos, doncs, a l'estudi de la Garriga litoral de l'occident de 

 Catalunya, és de veure quins són, terra endins, els límits d'aquesta garri- 

 ga. Segons hem Jit els marca el Chamcerops hiimilis, i són per tant els 

 d'aquesta planta els de la garriga susdita. Les Palmes o Margalló, viuen 

 a La Cènia, Ulldecona, cap a Alcanar, i pujen al Montsià fins a més de 700 

 metres, al cim de la serra; al peu dels Ports de Tortosa els hem vist a les 

 garrigues de Reguers i per la Vall de Carreretes, on arriben fins a Col] 



