Institució Catalana d'Historia Natural ]73 



(Modicella) avenacea Brug., que caracteritzen aquells dos sectors. En 

 la zona transgayana, com veurem després, és on les formes malacològi 

 ques, d'acord amb la vegetació, prenen ja tot un caient valentí o meri- 

 dional. 



L'Ebre, el G^yà» el Llobregat i el Besòs com a límits en la dispersió de 



qualques espècies 



Hem vist doncs, com la Garriga litoral va modificant-se a tramontana 

 i migjorn del Qayà. Mentre unes espècies domine n a les costes de Ga- 

 rraf, no poden ésser tingudes en compte en la mateixa associació, quan 

 hom l'estudia més a ponent del Francolí; tals altres que integren les 

 garrigues de la Plana de San Jordi, falten a les de Castelldefels. Si, en 

 lloc de tenir compte solament de les plantes prou ab ondants per a que hom 

 les pugui pendre en consideració en establir la fórmula de la garriga, 

 estudia les que amb tot i no ésser tan freqüents, tenen una alta valor fi- 

 togeogràfica, pel que fa referència a Catalunya, podrem fer tot un seguit 

 d'altres consideracions sobre dispersió d'espècies vegetals. Tenim aquí 

 una pila de plantes, ibèriques o ibèriques-africanes, que venint d'occi- 

 dent, entren més o menys Catalunya endins; després, unes altres, que 

 tot i oferint aquí una àrea de dispersió semblant a les de les anteriors, 

 són formes, no solament ibèriques, sinó mediterrànies de les més meridio- 

 nals. Tant les unes com les altres, diem, pujen litoral amunt des dels con- 

 fins de Catalunya fins a l'Ebre, al Llobregat, al Besòs, etc, segons les 

 seves aptituds de resistir el nostre clima i la nostra terra; algunes queden 

 encloses dins la zona més continental de les comarques mediterrànies de 

 Lleyda; altres, reapareixen, passada la Costa de Llevant, a la Costa 

 Brava o a TEmpordà, i àdhuc algunes que hom retroba a les Balears, al 

 sud de la Península, o a l'Africa del Nord, queden delimitades a Catalu- 

 nya en aquest morrot del Cap de Creus que avança endins del mar; tals 

 són per exemple: Eiiphorbia dendroides, Loeflingia hispànica^ Astraga- 

 liis scorpioídes, Cneorum tricoccum, Phlomis fruticosa , Urginea maríti- 

 ma, Notfio/aenavel/aea, ...Prescmdint ara de les espècies empordaneses, 

 així com de les lleidatanes, i concretant-nos al litoral des de Barcelona 

 fins als límits de Catalunya, és ben cert que a mida que ens allunyem de 

 la capital cap a migjorn, de cada vegada els elements ibèrics o meridio- 

 nals van essent més freqüents. Els rius Besòs, Llobregat, Gayà i Ebre, 

 podrieni pendre'ls com a límits de dispersió vegetal, i així tindríem cinc 

 tipus de plantes de cada vegada més meridiodals: Anihvllis cy/ísoídes, 

 Ampelodesma mauritanica, Rhammis lycioides, Sí/pa íenacissíma, Ne- 

 riiim Oleander. 



^nthyllis cyfiso/des. —Es freqüent a la vall de l'Ebre, per la major 



