178 ínstitució Catalana d'Historia Natural 



la seva influència, sinó que la mateixa presència de les espècies meridio- 

 nals que segueixen litoral amunt, el Baladre i l'Espart, remarquen el fet 

 de manera claríssima. Si l'aparició del Baladre a les rambles de més enllà 

 de l'Ebre ens dóna la sensació Valentina de les terres més meridionals, 

 els descobriments d'En Artur Bofill, en ses exploracions malacològiques 

 transibèriques d'enguany, venen a confirmar la mateixa impresió. Ja a les 

 muntanyes de Cardo comença de trobar-se una HelLr (Candidula) sfriata, 

 del grup de la H. murciea Guirao; aquesta forma de Cardo hom la troba 

 també a St. Carles de la Ràpita i al Montsià. Les Vaquetes, dels valen- 

 cians, la Hèlix (Archelix) alonensis Fer., eminentment valentina, puja 

 cap a Hospitalet de l'Infant, fins a Pla de Cabra (Aguilar-amat). Una var. 

 deia Theodoxia fluviatilis L., remarcable per la menor amplada i major 

 alçada que li donen un aspecte globulòs, que recorda tot seguit les for" 

 mes de València, és mot abundosa, amb exclusió d'altres formes de 

 Theodoxia, agafada als Iris, Typha, Callitriche, etc. de les aigües de St. 

 Carles de la Ràpita. Però sens dubte el molusc més interessant des d'a- 

 quest punt de vista, és la var. subgraellsiana Bourg. de la Melanopsis 

 dufoiiri Fer.. El gènere Melanopsis no era conegut encara de cap localitat 

 catalana, d'aqui la gran importància del descobriment del Sr. Bofill i 

 Poch, que tan bé acaba de caracteritzar l'extrem transibèric de Catalu- 

 nya, puix aquesta forma de Melanopsis no és altra que la de les aigües de 

 Castelló i València que ha estat trobada de poc a l'Acèquia mare d'Am- 

 posta i St. Carles de la Ràpita. 



Per a terminar, volem fer esment d'un fet que ens han revelat algu- 

 nes consideracions sobre la dispersió d'espècies a les Balears i Pitiüses 

 comparada amb l'àrea peninsular de les mateixes. Aquest fet és el de la 

 menor força d'invasió cap al nord que han tingut algunes espècies meri- 

 dionals en les Balears i Pitiüses comparada amb la que han mostrat al 

 litoral continental. Concretant-nos als cinc tipus esmentats, de Catalu- 

 nya, veurem que r^/?Mj'///s cj^Z/so/í/es que passa el Besòs, no arriba a 

 Menorca, però és a Eivissa i a Mallorca. L^Ampelodesma maurifanica, 

 potser enlloc és tan abondant com als entorns de Mahó, i és en canvi 

 molt rara a Eivissa, però en aquest cas cal tenir esment que es tracta 

 d'una espècie central en el mediterrà occidental, que minva a mida que 

 va cap a occident, i n'és proba la falla que hom nota en tot el sud penin- 

 sular i la seva raresa a la costa ponentina d'Africa del nord. La Rhamnus 

 lycioides, és d'Eivissa i Mallorca, i falta a Menorca, tot i pujant pel litoral 

 de Catalunya fins a Castelldefels. La Stipa tenacissima, és eivissenca, i 

 falta a les Balears, tan a Mallorca com a Menorca, i al litoral català 

 passa l'Ebre. El Nerium Oleander, és molt freqüent a Eivissa, més 

 escàs a Mallorca, i tampoc arriba a Menorca, amb tot i que a la riba me- 

 diterrània catalana va fins a l'Ebre. Es curiós observar la presència a 

 Tarragona de la Sçilla obtusifolia, descoberta aquí pel Germà Sennen, i 



