196 Institució Catalana d'Historia Natural 



meva poca habitud en l'estudi de les plantes, i em digué, que tal vegada 

 no fos aquella l'espècie trobada per mi. Ell pensava si podria ésser l'Ane- 

 íhum graveolens, de la Sagarra i de l'Urgell, perquè volia fer-me l'honor 

 d'una ensopegada raonable. Crec que li vaig comunicar que pensava igual 

 que ell, volent desfer la meva error; més, a la fi, la planta susdita, resul- 

 tà ésser Peacedanum officinalel Això passava, a primers de 1909; cap a 

 l'estiu, en tornant del Montcau, aquell ric verger del Montcau i Mura que 

 era per a mi, vingut de les terres de Bages, vaig haver de comunicar-li 

 la troballa en aquella muntanya del Delphinium elatum. Jo aní a casa se- 

 va, a Terrassa, expressament per aquell motiu, i per a conèixer personal- 

 ment a Cadevall. El mateix estat d'ànim meu en descloure la primera carta 

 d'En Cadevall m'era propi altra cop en trucar a la porta de casa seva. 

 Vivia En Cadevall, a la mateixa casa on ha mort el 19 de novembre. A la 

 saleta de la planta baixa, tot entrant a cesa seva a l'esquerra, on ell tre- 

 ballava, allí vam tenir la nostra primera entrevista. Tot era en ordre en 

 la petita saleta; la taula ben neta i ben cuidada, cada cosa en son lloc; els 

 armaris sense pols, els llibres cuidadosament arrenglerats, i a banda i 

 banda, els prestatges atapeïts deu volums de l'Herbari; el finestral, ba- 

 rrat per la reixa, com és costum a Terrassa, a penes si aquell capvespre 

 il•luminava l'estança amb les darreres clarors del dia. Cadevall em rebé 

 amablement en havent-me jo mateix presentat, i la conversa seguí tota 

 plena de bons consells, mentre li anava explicant les meves troballes. 

 Aquell dia va donar-me la segona lliçó, en parlar-li de la troballa del Del- 

 phinium elatum al Montcau. «Perquè no em porta, mal sigui sinó un frag- 

 ment de la planta, en lloc d'afirmar sense documents?» me digué. Jo vaig 

 conèixer la seva poquíssima fè en les meves afirmacions, i després he vist 

 que aquesta desconfiança perdurava en ell fins els darrers dies de la se- 

 \^a vida de botànic. Tot i estimant i venerant la mà que em pegava, sen- 

 tia la rojor de la vergonya en més galtes. Passant el temps m'he donat 

 compte del poc valer de totes aquelles afirmacions meves, que no duien 

 per a respondre'n cap firma autoritzada. I ensems he conegut que era 

 aquell el fer d'En Cadevall, i que era rigurós amb tothom i amb ell ma- 

 teix, i que hom no trobarà mai en la seva obra res de lleuger. 



Després, he visitat moltes vegades a Cadevall. Cada vegada em 

 rebia en la petita saleta on ell treballava, i cada vegada el trobava amb 

 els plecs de plantes esteses davant seu, i els llibres de consulta al costat. 

 Sempre hi havia a la saleta el mateix ordre, la mateixa pulcritut, la claror 

 somorta. del finestral cara al nord, i una lleu olor de naftalina. I cada ve- 

 gada la conversa era dedicada de plé a les plantes. La seva recança era 

 la <iFlora de Catalunya», En Cadevall tenia la pròpia convicció de) seu 



