Institució Catalana d'Historia Natural 197 



valer i de la vàlua del seu arxiu de dades sobre les plantes catalanes. 

 D'En Cadevall podrà dir-ne tothom els millors elogis, però no crec que 

 ningú pugui dir que era modest. Altres que ho volen semblar tampoc ho 

 són; però ell, no cregué ni en la necessitat de semblar-ho. Sàvia que era 

 a Catalunya la màxima autoritat botànica, i volia deixar-nos la seva obra 

 de depuracjó i d'enriquiment de la «Flora de CatalunYaf>. En totes les 

 converses postreres parlava sobre aquest punt, i un dia de goig em digué 

 l'acord de VInstiíiit de Ciències de publicar-li la seva Flora, amb caràcter 

 monumental, amb gravats per a totes les plantes i amb làmines de color. 

 Era el moment arribat de la consagració de l'obra d'En Cadevall, quan 

 tot era a punt per a la florida en la literatura científica catalana de l'obra 

 de tota sa vida dedicada a l'estudi de les plantes nostres. 



L'any 1919 aní a casa seva a felicitar-lo per St. Joan. Ja feia sis anys 

 que havia tingut els primer atac de feridura, i posteriorment encare un al- 

 tre. Caminava amb pena, recolzat el braç de la seva muller. Em rebé a la 

 saleta de sempre, assegut a la cadira de braços. Ja no hi havia plantes a 

 la taula, ni els llibres habituals d'allre temps, L'olor de naftalina s'havia 

 esvait gaire bé del tot, i les coses eren encar més ben endressades, i més 

 netes si hagués estat possible, els armaris tancats; i un gran retrat seu, 

 d'Acadèmic, a la paret de darrera la taula, era una altra consagració, fa- 

 miliar, de l'home desvalgut, voltat en la saleta de mil penyores de glòria 

 conquerides altre temps. Per En Cadevall parlava la muller, que no podia 

 trobar qui fos més gelós de la seva obra i de la seva glòria, i ell assentia. 

 Els anys darrers havien passat crudels, i l'home fort era gairebé abatut. 

 Sortosament, el manuscrit de la Flora era terminat. Les Qramínies i les 

 Felgueres havien quedat descrites en un darrer esforç, i la esposa, hi ha- 

 via col•laborat amb tota la voluntat i tendresa de qui sab que guia la mà 

 d'un infant que ha estat un gran home. <'Però jo no veuré impresa del tot 

 la meva obra», deia. com podia, trabada la llengua pel mal, sanglotant i 

 plorant com un nen. En Cadevall! I quins moments més tràgics aquells, Se- 

 nyor, quan l'esposa feia en nom d'ell l'ofrena al Museu de Barcelona dels 

 seus Herbaris, i llegia una clàusula de son testament deixant a la Junta de 

 Ciències Naturals, una forta quantitat de la seva fortuna, per a premis de 

 Botànica! Plorava així com un infant En Cadevall, mentre l'esposa l'amoi- 

 xava tendrement, i el reptava per no saver-se contenir. Donar els Herba- 

 ris! Qui pot saber que cosa és fer-ho en vida, com no sigui el propi autor 

 de l'Herbari? Què val això al costat de la deixa de la més gran fortuna? 

 Perquè cada plec guarda un record i cada planta, dels més grats de la vi- 

 da, dels més íntims. I les plantes i els records s'han anat apilant des de la 

 joventut a la vellesa, i són records de mil indrets de la pàtria que un ha 



