198 Institució Catalana d'História Natural 



resseguit. I desfer-se'n quan un arriba a vell i viu justament de la recor- 

 dança!.... Els plors d'En Cadevall en dir-li adéu! al seu herbari són la 

 prova més gran de la seva amor a la Botànica. 



L'Herbari Cadevall fou donat al Museu de Barcelona. Prop d'un any 

 ens costà la preparació i catalogació, i el dia arribà de rebre'l amb tota 

 l'honor a la casa. La Junta de Ciències Naturals volgué inaugurar la nova 

 instal•lació del Museu amb una festa íntima, d'homenatge a l'home que 

 consagrà sa vida a la Botànica catalana. I fou el 15 de gener de l'any 

 passat. Vingueren d'aquí i de fora els seus amics, els seus admiradors, i 

 els representants de les societats científiques, i vingueren els seus fami- 

 liars, mès ell faltà a la festa. Abatut el cos, retingut al llit perdia malaltia, 

 privat de rebre cap emoció forta per consell del metge, restava en la pau 

 domèstica de la seva cambra mentre aquí dèiem en honor seva els millors 

 elogis. 



Era a primers de novembre d'enguany. De tant en tant solia visitar-lo 

 a Terrassa, al gran amic, i aní a veure'l una vegada més. Ja no rebia a la 

 petita saleta d'altre temps, que no havia deixat el llit de molts mesos en 

 ça. Ja ni parlava per entendre'l; solament la bona muller, atenta a tot i 

 endevinaire de les mirades del marit, mes que de ses paraules, era sem- 

 pre qui traduia al visitant el veritable significat d'un esguard i un moure's 

 dels llavis. Era la darrera visita a Cadevall. No podiem sospitar d'una 

 mort pròxima, perquè moria lentament, des de mesos i mesos, i encara 

 semblava que podria allargar. Fou la darrera i fou tant breu, que durà uns 

 curts moments només. La bona muller ens havia explicat abans, llargament, 

 com els metges el veien de cada dia pitjor, i com ella mateixa estimava en- 

 certats els parers dels metges. La visita durà uns curts moments només i 

 Cadevall, encara ens mirà, interrogant-nos de fit a fit, i encara volgué 

 moure els llavis per a parlar. La bona muller traduí son pensament: «En 

 Cadevall pregunta si En Pau, tornà feliçment del Marroc i com li anà l'ex- 

 cursió». Que aquest record fassi plorar una llàgrima al que fou son amic, 

 i company d'excursions el nostre Carles Pau! I que serveixin de testimoni 

 aquelles paraules pensades i no sabudes dir, de Tamor a les pantes i als 

 seus amics, que tingué fins als darrers dies de sa vida, aquell home no mo- 

 dest, però convençut de la seva vàlua que fou en vida Joan Cadevall i 

 DiARS. — Dr. Pius Font Quer. 



Barcelona, novembre de 1921. 



