30 



hade kejsaren altifrån början en bundsförvant. De mindre 

 katolska ständerna ville eller vågade i allmänhet icke träda i 

 opposition mot hofvet i Wien; och en bundsförvant var för 

 kejsaren också] rikets utarmade tillstånd samt de farhågor 

 man måste hysa att, genom den jämförelsevis ringa trupp- 

 styrka man i alla fall kunde föra i fält mot orostiftarne i 

 väster, blott ytterligare reta Spanien och Lothringen och 

 kanske just störta riket i sin helhet i krig i stället för att 

 rädda det från ett sådant 1 ). 



Fredrik Wilhelm af Brandenburg var å sin sida genom 

 frågan om regleringen af gränsen med Sverge i Pommern 

 invecklad i en tvist med den nordiska kronan, som gjorde 

 honom föga böjd för alla förslag utgående från detta håll. 

 Gränsregleringen skulle jämlikt fredskongressens stadgande af- 

 göras genom „fredlig öfverenskommelse". Men den fredliga öf- 

 verenskommelsen bief en underhandling, som, förd med ovanlig 

 seghet och med inånga anledningar till förbittring, drog ut 

 ända till våren 1653. Både genom sina representanter på 

 exekutionsdagen i Nürnberg och genom sändebud till rikets 

 furstar bedref kurfursten den mest energiska agitation för 

 sin sak. Särskildt lade han an på att bearbeta sinnena, för 

 att Sverge icke borde tilldelas investitur för sina tyska pro- 

 vinser, innan det gifvit med sig i Pommern 2 ). På våren 1651 

 såg han sie - föranlåten att skicka ett sändebud till Wien enkom 



org, enligt hvad Snoilsky vet att förmäla från Frankfurt i februari 1651 

 — skulle man endast draga ett antal främmande trupper in i riket un- 

 der pretext af undsättning för fästningen. Detta naturligtvis kret- 

 sarna till mycket större omak. Sn. — K. G. 8 febr. 1651. [A. S.] 



1 ) Se t. ex. för härtigen af Wurtemberg Sattler, IX. § 56. 



2 ) Uric, u, Acten, IV. 877 ff. 887. Jfr. Pufendorf, Frid. Willi. 

 III. 33 ff. Malmström, Bidrag till svenska Pommerns bist. 1630 — 53. 

 Diss. Lund. 132 f. 



