42 



de svenska representanterna i underhandlingen. Den bajerska 

 gesandten lät Oxenstierna förstå, att man med så mycket 

 större ifver måste drifva på „garantivärket", emedan det be- 

 rättades såsom trovärdigt, att man i Wien var i ifrigaste 

 värksamhet x ) med att i största hast återigen sända några 

 tusen man till Spaniens tjänst i Nederländerna, „hvilket så- 

 väl i anledning af genomtågen som andra riket däraf hotande 

 attentater vakte naturlig ombrage" 2 ). Men främst var det i 

 alla fall kurfursten af Mainz och hans män, som ånyo lade 

 an pä att lifva den svenska regeringen för att understöda 

 ständerna. Medan Johan Filip själf redan på senhösten be- 

 gifvit sig till Würzburg — såsom det hette för att under 

 underhandlingen vara på ett lämpligt ställe, „loco intermedio", 

 mellan Nürnberg och Frankfurt 3 ) — framhöllo hans repre- 

 sentanter 4 ) för Oxenstierna med uttryck af alldeles „särskild 

 konfidens" den oundvikliga nödvändigheten af „garantin". 

 Kurfursten sökte visserligen sitt privatintresse i den, hette 

 det, men äfven „bonum publicum". Hufvudändamålet var, att 

 man skulle slippa de utländska trupperna. Det var icke skäl, 

 läto de mainziska ministrarna förstå, att lämna huset Österrike 

 en altför „absolut disposition" i riket, ty man såg tydligt, att 

 det var dess plan att först betvinga de evangeliske och sedan 

 försöka sig på katolikerna 5 ). 



Under det Oxenstierna bearbetades i Nürnberg, uttrykte 

 i Frankfurt Vorburg, Johan Filips vürzburgske kansler, un- 

 derstödd af de „välaffektionerade" bland ständerna, för Snoilsky 



J ) „in eusserster Bearbeitimg begriffen". 



2 ) B. O. — K. M. 7 jan. 1651 (kop.). [A. S.] 



3 ) B. O. — K. M. 12 nov. 1650 (kop.). [A. S.] 

 *) B. O. nämner icke hvilka. 



5 J B. O. — K. M. 7 jan. 1651 (kop.). [A. S] 



