58 



slut på ständernas ansträngningar att med samfäld makt 

 påskynda fredsexekutionen och sörja för sin säkerhet 1 ). 



Oxenstierna och Snoilsky skulle, uppdrog dem Kristina 2 ), 

 med förnyad ifver rikta sin négociation på fredsvärket, sär- 

 skildt på evakuationen af Frankenthal och de af härtigen af 

 Lothringen besatta fästningarna. Drottningen hoppades, att 

 ständerna skulle vara eniga med henne om att, med kraf- 

 tigt framhållande för kejsaren af „det ovärdiga, i att Romer- 

 ska rikets ständer efter afslutad fred skulle förblifva en främ- 

 mande konung tributskyldiga", tillbörligt och bevekande for- 

 dra de af fienderna innehafda platsernas evakuation, med bi- 

 fogad protest, att man i vidrigt fall måste gripa till de „re- 

 media", som fredsinstrumentet och exekutionsrecessen påbjödo, 

 och „på hvilket sätt som hälst befria sig från sådant Servi- 

 tut". I sammanhang härmed skulle representanterna för- 

 klara, att drottningen icke hade för afsikt att undandraga sig 

 generalgarantin, utan att hon tvärtom, såvidt henne såsom 

 medstånd i riket tillkom, ämnade gå ständerna tillhanda i 

 den samma med råd och dåd — liksom hon i allmänhet är- 

 nade låta se, att hon icke var mindre arjgelägen om att kon- 

 servera den tyska friheten och upprätthålla freden, än hon 

 varit att förvärfva den. Och emedan vid upprätthållandet af 

 Tysklands allmänna libertet och frihet så synnerligt myc- 

 ket berodde af en enig sammanslutning af riksständerna och 

 af att mellan dem utan något anseende till religionen och an- 

 dra „partikularkonsiderationer" upprätthölls godt förtroende 

 och enighet, så ville drottningen, att sändebuden vid alla till- 



1 ) Se ofvan p. 47—48 och Jfr. Mémoires de Chairat, II. 184. 



2 ) Det följ. sammanfattning af instrr. för Sn. och B. O. iR. B. 1 

 mars och 26 april 1651. [A. S.] 



