24 



För öfrigt underlät Karl Gustaf icke, skrifver han, att 

 under samtalet med kurfursten stärka honom i hans goda 

 intention och gifva honom förhoppning om drottningens as- 

 sistens; men han tog hans förslag endast „liksom ad refe- 

 rendum" och aktade sig att förbinda sig till något definitivt. 

 Han betviflar icke litet, att planen skulle vinna sin fortgång 

 „i anledning af ständernas märkbara irresolution och de mång- 

 faldiga svårigheter, som skulle gifva sig för den samma". Han 

 uttalar som sin öfvertygelse, att katoliker och protestanter 

 aldrig skulle kunna enas om direktoriet i förbundet, och för- 

 slaget om Wrangel var, förmodar han, ingenting annat än 

 en indirekt sondering, om drottningen skulle göra anspråk 

 på ledningen af det. För sin del har han ej sökt annat 

 i konferensen med kurfursten, framhåller han, än göra ett 

 slut på den långvariga traktaten och lösa den frankenthalska 

 frågan på bästa sätt. Han lämnar frågan om kretsdefensionen 

 till sin ort, men det var icke hans afsikt „att synnerligt sys- 

 selsätta sig eller uppehålla sig" med den samma. Så mycket 

 mera som den — tillägger han karakteristiskt för sitt sätt att 

 se sakerna — „förnämligast afser endast det tillkommande" 1 ). 



Att ständerna skulle „délibérera och disputera" öfver den 

 samma kunde Karl Gustaf i alla fall „väl låta ske" 2 ). Och 

 innan man skildes åt i Kissingen, enades man om, att pfalz- 

 grefven efter sin återkomst till Nürnberg i sammanhang med 

 de ånyo upptagna försöken att pådrifva exekutionen skulle 

 föreslå för ständerna, att fredens fullkomliga utförande borde 

 åvägabringas genom en „särskild författning" 3 ). I sammanhang 

 härmed uppsattes ett förslag till en „articulus securitatis", 

 som skulle införlifvas i den blifvande exekutionsrecessen, och 



!) K. G. — K. M. 14, 25 maj 1650. [A. S.] 



2 ) K. G. — K. M. 25 maj 1650. [A. S.] 



3 ) K. G. — K. M. 14 maj 1650. [A. S.] 



