23 



Hvacl däremot kurfurstens förslag om en allmän beväp- 

 ning af kretsarna och hans plan i öfrigt beträffar, så bär 

 pfalzgrefvens skrifvelser till drottningen intet spår af böjelse 

 för den; han viste att det icke skulle upptagas utan miss- 

 tankar. Och livad som redan under samtalet med main- 

 zarne föranledde honom att yttra allvarsamma betänkligheter, 

 var just den afgjordt mot Österrike fiendtliga riktning, som kän- 

 netecknade det planerade ständerförbundet. Karl Gustaf var 

 väl ense med Johan Filip, om att förbundet skulle förlora 

 hela sin betydelse, om äfven Österrike inträdde däri; man 

 kunde visserligen låta det ske, lydde resolutionen i Kissingen, 

 men mycket bättre vore, om man kunde afhålla kejsaren där- 

 ifrån, ty han skulle göra anspråk på direktoriet i det samma, 

 och att „anförtro detta åt ett stånd ensamt, skulle falla sig 

 betänkligt;" sålunda skulle företagets „hufvudändamål icke stå 

 att uppnå". Enligt hvad „käfden i riket bjöd", borde för- 

 bundet dirigeras af vissa personer på en viss ort och led- 

 ningen af armén öfverlämnas åt därtill särskildt utsedda högre 

 militärspersoner, hvilka ägde att utföra hvad förbundsrådet be- 

 slöt. Men detta hindrade honom icke att, sekunderad af 

 Erskein, påminna Johan Filip och de mainzska diplomaterna, 

 om att rikskonstitutionerna fordrade kejsarens bifall för ett så- 

 dant värk, som det man här hade i sinnet, och att man, in- 

 nan man skred till det samma, borde försöka de medel, som 

 freden föreskef. Drottningen var visserligen förbunden att 

 garantera denna, men endast i egenskap af medstånd i riket 

 för Pommern, Bremen och Verden. Att bibehålla fästnin- 

 garna i de kejserliga arfländerna, „hvarigenom man lätt kunde 

 råka i ny vidlyftighet", skulle utan tvifvel icke vara i drott- 

 ningens smak x ) 



J ) K. G. — K. M. 14 maj 1650. [A. S.] 



