\ 



21 



med sitt deltagande möjligen afsåg endast „continuam belli 

 directionem". Utan drottningens och de svenska gesand- 

 ternas vetskap skulle kurfursten emellertid afgöra ingen- 

 ting. Och han lefde i den tillförsikt, att Kristina icke 

 skulle ogilla förbundsplanen eller undandraga sig ett så 

 nyttigt företag, utan fastmer, då den endast och allenast af- 

 såg att upprätthålla freden, befordra den samma. Han bad 

 pfalzgrefven gå ständerna tillhanda i frågan samt före- 

 draga planen för Kristina och försäkra henne, att han, 

 kurfursten, skulle låta sig angeläget vara att, så länge han 

 innehade riksdirektoriet, tillåta ingenting, som vore emot freds- 

 slutet eller lände henne och Sverge till skada, utan troget 

 handhafva sitt ämbete till det allmännas gagn — det månde 

 sedan gå honom efter Guds behag *). 



Det af Johan Filip] framstälda förslaget var ett helt 

 program för en allmän riksbeväpning i den af de båda kro- 

 norna under fredskongressen så ifrigt förfäktade ständerfri- 

 hetens intresse och innebar ett försök att lägga den ännu 

 återstående fredsexekutionen i ständernas hand. Udden af 

 det planerade ständerförbundet var bestämdt riktad mot 

 hofvet i Wien. 



Man skulle icke behöfva befara att man gjorde Karl Gu- 

 staf orätt, om man antoge, att i den utsikt, som kurfurstens 

 proposition öppnade till ett förnyadt upptagande af vapnen, 

 legat en viss frästelse för honom 2 ). Men om han erfarit en 



1 ) Sammanfattning af pfalzgrefvens och Erskeins konferenser 

 med Johan Filip och de mainziska diplomaterna (skrifvelsen nämner 

 icke hvilka) enligt K. G:s — K. M. 14 maj 1650. [A. S.] Jfr. Pufendorf, 

 de reb. Suec. XXII. § 24. 



2 ) Både samtidens uppfattning och stundom äfven Karl Gustafs egen 

 hållning (se t. ex. Sattler, Herzoge v. W. IX. § 59 — förf. baserar sin fram- 

 ställning på den wiirtembergska gesandtens i Nürnberg depescher — och 



