18 



Redan tidigare hade han, kurfursten, rådt till attacken på 

 Frankenthal; så skulle kejsaren och konungen af Spauien 

 hafva fått klart, att „status imperii åter en gång ville vara 

 fria riksständer". Vid detta beslut stod han fast alt ännu. 

 Kejsarens arf länder borde icke återgifvas honom, förrän han 

 bragt freden till värklighet; och framför alt borde han icke 

 få bibehålla en större truppstyrka på benen, än exauktora- 

 tionsfördraget medgaf honom. 



Därjämte måste, vidhöll Johan Filip, den af „hans egna 

 och andra i Nürnberg närvarande ständers gesandter före- 

 slagna riksförfattningen 1 )" komma till stånd — och det ännu 

 så länge det fransk-spanska kriget räkte. Rikets säkerhet 

 och lugn berodde af den; utan den skulle det samma al- 

 drig komma till sin frihet. Kejsaren kunde icke ogilla fö- 

 retaget, läto de mainziska diplomaterna förstå, ty rikskonsti- 

 tutionerna tilläto ju sådant uttryckligen. Och han kunde det 

 så mycket mindre, som han icke presterat Frankenthals och 

 andra platsers evakuation, och som han emot fredens stad- 

 gande så offentligt antagit sig „det spanska väsendet", att 

 han uppstälde hela kompanier och skvadroner i sina länder 

 för att sända dem till Spaniens understöd. 



Kurfursten hade egentligen icke utforskat sina med- 

 ständer angående ständerbeväpningen och kunde sålunda icke 

 veta, om de alla voro af samma, åsikt som han. Men han 

 ville för att befordra ett så nyttigt företag med det första 

 skrifva till kurfursten af Bajern, försöka disponera honom 

 för det samma och genom honom hans broder kurfursten af 



*) Något sådant förslag med undantag af livad som ofvan anförts 

 om de mainz. bair. liineb. och altenb. gesandteima omnämner pfalzgref- 

 ven icke. Att hela rörelsen främst pådrifvits af kurfursten lider intet 

 tvifvel. 



