15 



I början af april hade Wrangel sin audiens. Johan 

 Filip gaf fritt lopp åt sitt missnöje öfver de långsamma för- 

 handlingarna. Han såg, anförde han bland annat, intet an- 

 nat medel att återvinna Frankenthal, än att ständerna med 

 understöd af de båda kronorna ju förr desto bättre samman- 

 slöto sig som en man och angrepo fästningen. Själf var kur- 

 fursten fast besluten därtill och hade äfven skrifvit och be- 

 falt sin gesandt i Nürnberg att göra ett förslag i denna rikt- 

 ning; ty ständerna voro förbundna till ett sådant steg i 

 kraft af fredsgarantin. För Kursachsen och Kurbrandenburg 

 tyktes Johan Filip icke hysa förtroende, men ville de sepa- 

 rera sig, föllo hans ord, så kunde de göra det. Han själf, 

 Kurpfalz, härtigen af Wurtemberg och landtgrefvinnan af 

 Hessen skulle åtminstone stå fast vid kronornas sida; och 

 att äfven kurfursten af Bajern skulle biträda företaget, där- 

 om var han öfvertygad. Han ansåg därför på det högsta 

 nödvändigt, att kronorna i Nürnberg skulle vända sig till 

 samtliga ständer och affordra dem en förklaring, huruvida 

 de ville hålla den garanti, som fredsinstrumentet stadgade, 

 eller ej. Då skulle man snart få se, hvilka som ännu möjli- 

 gen voro sinnade att undandraga sig den. På något annat 

 sätt såg kurfursten icke, att man kunde nå målet; och det 

 fans ej någon annan utväg att få lugn i riket 1 ). 



För Snoilsky, som några dagar senare samtalade med 

 Johan Filip, upprepade denne i hufvudsak hvad han sagt till 

 Wrangel. Efter hvad det tyktes den svenske representanten, 

 hörde kurfursten och hans råd „ingenting hällre än tal om 

 generalgarantin". 



Johan Filip måste bekänna, medgaf han, att det var ett 

 farligt företag att på nytt gripa till vapen och göra konun- 



a ) Wrangel — K. G. 30 mars 1650. Bland K. G:s — K. M. [A. S.] 



