rike, outtröttligt värksamme minister Boyneburg, en af de 

 inflytelserikaste politiska personligheter i Tyskland under år- 

 tiondena efter westfaliska freden. En allvarlig sträfvan att sä- 

 kerställa det härjade Tyskland för vidare våld och olycka är ett 

 karakteristiskt drag i hans politik, om också omsorgen att 

 skydda ärkestiftets egna landamären spelar en icke obetyd- 

 lig roll i den samma. Och för att framgångsrikt kunna afvärja 

 faran från de tre stormakter: Österrike, Frankrike och 

 Sverge, som hotade eller åtminstone ansågos hota rikets fred, 

 tyktes honom en konfederation af rikets ständer, stödd just 

 af „de båda kronorna", och med honom själf, rikskanslern, 

 såsom rikets naturliga ledare i spetsen, vara synnerligt 

 egnad. Både genom sin ställning och på grund af sin personlig- 

 het stod Johan Filip så väl under fredsunderhandlingen som 

 på kongressen i Nürnberg i liflig beröring med Sverges och 

 Frankrikes representanter, och det räkte icke länge, innan 

 han, i sammanhang med förhandlingarna på exekutionsdagen, 

 blef i tillfälle att för dem framlägga likartade förslag med 

 det, livarom han negocierade med Amalia Elisabet af Hes- 

 sen och Maximilian af Bajern. 



Efter träget arbete hade man i Nürnberg uppnått sitt 

 första resultat i september 1649, då man fick till stånd en 

 interims-recess mellan Sverge och riksständerna, hvilken fast- 

 stälde de principiella grundsatserna för fredsexekutionen. En 

 speciell konvention mellan Karl Gustaf och Piccolomini i ok- 

 tober reglerade enskildheterna af truppernas afdankning, och 

 ännu under höstens lopp öfverfördes två tredjedelar af de 

 inhemska svenska regementena till Sverge. Efter en kor- 

 tare stagnation i slutet af året stod man i mars 1650 på 

 svenskt håll så godt som färdig. Men den franska exeku- 

 tionstraktaten dröjde och dröjde; spanjorerna sutto lugnt 

 kvar i Frankenthal ; och så kommo på våren underrättelserna 



