12 



I öfra Tyskland är det under de första åren och äfven 

 senare förnämligast de andliga och världsliga furstarna i 

 trakterna af Rhen, där faran var störst, som framträda i de 

 växlande underhandlingar, om hvilka här är fråga. Liflig 

 del i dem tager kurfursten af Köln, Maximilian Henrik, som 

 i september 1650 efterträdde sin farbroder Ferdinand i kur- 

 värdigheten, och kurfursten af Trier, Filip Kristoffer (v. Sö- 

 tern). En försiktig, senare en bestämdt afböjande hållning, 

 intar däremot Karl Ludvig, kurfursten af Pfalz. Mera drö- 

 jande följer äfven härtig Eberhard af Wurtemberg dem. me- 

 dan däremot kurfursten af Bajern, Maximilian, bror till Fer- 

 dinand, kurfursten af Köln, och särskiklt hans efterträdare 

 sedan september 1651, Ferdinand Maria, visa dem icke ringa 

 intresse. Ur gruppen af furstar i mellersta Tyskland möta 

 här tillfälligtvis redan under rörelsernas första skede — utom 

 såsom antydts det landtgrefliga kasselska huset, ända till sep- 

 tember 1650 styrdt af Amalia Elisabet — äfven Wolfgang 

 Wilhelm, pfalzgrefven af Neuburg. Men den som lifligast 

 värkat för en sammanslutning af ständerna i Tyskland, den 

 hvars hof, på en kortare mellantid när, under hela perioden 

 utgör själfva medelpunkten för underhandlingarna om en så- 

 dan, är Johan Filip v. Schönborn, ärkebiskopen af Mainz, 

 det heliga romerska rikets kurärkekansler. 



Kallad år 1647 till St. Bonifacii stol, trädde Johan Fi- 

 lip med betydlig äregirighet in i den traditionella sfären af 

 tysk kurärkekanslerpolitik och upptog med icke ringa ifver 

 de försök, som före honom och efter honom gjorts, att höja 

 det mainziska ärkebiskopsdömet till ledande makt för de 

 tyska ständerna, för att, sedan denna ställning en gång vun- 

 nits, få spela en aktiv roll icke blott i den tyska, utan äf- 

 ven i den europeiska politikens allmänna angelägenheter. I 

 själfva värket blir hau snart, troget understödd af sin snill- 



