10 



varit förenlig med Sverges naturliga ställning i riket. Och 

 både på grand af sin uppfattning om hvad som var Sverges 

 och hennes rätt och hvad som var öfverensstämmande med 

 dess fördel kom hon i de stridiga frågorna i norra Tyskland 

 att intaga en hållning, som icke kunde ingifva förtroende för 

 hennes afsikter i riket eller samla dess protestantiska furstar 

 omkring henne. 



Kristina bestämdes dessutom i sin politik öfverhufvud 

 af personliga och tillfälliga hänsyn. Hon skydde icke att på 

 grund af sådana under det sista året af förhandlingarna i 

 Nürnberg påskynda exekutionen och Karl Gustafs hemresa 

 från Tyskland. Trots all den fasthet, som Sverge visade under 

 den westfaliska fredsunderhandlingen att omgestalta den ty- 

 ska staten i religiöst och politiskt afseende, i ständerfrihetens, 

 protestantismens och sitt eget intresse, spåras med andra 

 ord redan under den, och senare mer och mer, alt efter som 

 Axel Oxenstierna upphörde att bestämmande invärka på Sver- 

 ges tyska politik, en viss brist på enhet och konsekvens, 

 en viss likgiltighet för att egna uppmärksamhet äfven åt det 

 minsta, som kunde blifva till nytta för framtiden. För de 

 tyska furstarna, hvilkas vanmakt och obeständighet man så 

 grundligt pröfvat under 30-åriga kriget, hade Kristina för 

 öfrigt icke stort förtroende. Och deras hållning i de under- 

 handlingar, som så lifligt sysselsatte dem efter westfaliska 

 freden, var visserligen föga egnad att höja det samma. 



Karl Gustaf var framför alt en handlingens och svär- 

 dets man. Om han ock stått nära att lyckas i sin plan att 

 lägga ännu en viktig länk till det svenska väldet vid Öster- 

 sjöns södra kust; och om han genom sin segerlycka, särskildt 

 sina lysande vapenbragder i Danmark för en tid återgifvit 

 Sverge både dess „reputation" hos de tyska furstarna och 

 drifvit upp farhågorna för dess öfvermakt t. o. ni. till en för 



