Den franska regeringen har också icke försummat att 

 försöka främja de tyska furstarnas sträfvanden och vända 

 dem till sin förmån. Ödet ville emellertid, att man i Paris 

 under en följd af år efter kongresserna i Münster och Osna- 

 brück icke kunde uppträda med all den styrka i den tyska 

 politiken som under fredsunderhandlingen. Redan innan 

 fredsinstrumentet undertecknades, utbröt på hösten 1648 

 den franska fronden. Henrik IY:s och Richelieus stolta ko- 

 nungadöme fick i främsta rummet tänka på att kämpa för 

 sitt bestånd; i andra rummet på att upprätthålla och ut- 

 vidga Frankrikes maktställning i Europa. Efter en tillfällig 

 stagnation på våren 1649 uppflammade upproret under annan 

 form på nytt redan hösten samma år, och först efter årslånga 

 strider lyckades kardinal Mazarin genom att skickligt be- 

 gagna de olika partierna mot h varandra återställa lugnet. 



För Sverge var undertecknandet af traktaten i Münster 

 liktydigt med allmän fred. Dess välde i Tyskland var med 

 besittningarna vid Oders, Elbes och Wesers mynningar grun- 

 dadt på det sätt, att rollen af de protestantiska makternas 

 ledare i norden själffallet tyktes böra tillfalla det. Ty mak- 

 tens hela område inskränkte sig icke blott till de omedelbart 

 förvärfvade territorierna. Såsom tyskt riks- och kretsstånd 

 skulle det hafva sin konstitutionella andel äfven i den tyska 

 riksstyrelsens förnämsta organer, där det kunde värka med 

 hela tyngden af det inflytande, som dess roll i 30-åriga kri- 

 get och dess konungakrona tillförsäkrade det. 



Men Sverges nyvunna ställning motsvarades, också den, 

 långt ifrån af tillbörlig inre styrka. Och äfven i Sverges för- 

 hållande till riket — såväl i den territoriala begränsningen 

 af dess område som i arten af dess maktfullkomlighet inom 

 det samma — hade fredsinstrumentet lämnat frågor öppna 



